Франко І. Я.

ЗІВ’ЯЛЕ ЛИСТЯ

ЛІРИЧНА ДРАМА

Том 2

зібрання творів

у 50-ти томах.

Частина 2¹

ПЕРЕДМОВА

Герой отсих віршів той, що в них виявляє своє «я», небіжчик. Був се чоловік слабої волі та буйної фантазії, з глибоким чуттям, та мало спосібний до практичного життя.

Доля звичайно кепкує над такими людьми. Здається, що сил, спосібності, охоти до праці у них багато, а проте вони ніколи нічого путнього не зроблять, ні на що велике не зважуться, нічого в житті не доб’ються. Самі їх пориви не видні для постороннього ока, хоч безмірно болючі для них самих. Оттим-то, вичерпавши сили в таких поривах, вони звичайно застрявають десь у якімсь темнім куті суспільного життя і токанять день поза день, заважають собі й другим. Герой отсих віршів скінчив трохи щасливіше: раз у своїм житті здобувся на рішучий крок і пустив собі кульку в лоб.

Причина сеї несподіваної рішучості нікому не була звісна, бо наш бідний приятель не мав звичаю нікому говорити про свою особу, про свої плани, надії або терпіння. Тільки в кілька місяців по його смерті припадком дістався мені в руки його дневник - пом’ятий та поплямлений зшиток, писаний прихапцем, ночами. Я неохітно взявся читати його і довго мучився, поки дочитав до кінця. Дневник писаний був безладно; були се переважно ліричні оклики, зітхання, прокляття та бичування себе самого, а оповідання про факти дуже мало. Я вирозумів лиш стільки, що небіжчик влюбився був у якусь панночку, дістав від неї коша (видно, розумна панночка була, знала, який муж їй непотрібний), а потім мучився своєю любов’ю довгі літа, поки його улюблена не вийшла заміж. Тоді він покінчив з собою.

Виміркувавши отсю фактичну основу дневника, я почав уважніше прочитувати поодинокі його частини. Багато там було недотепної мазанини, багато немудрого філософування та незрозумілих докорів,- та серед тої полови попадалися місця, повні сили і виразу безпосереднього чуття, місця такі, в котрих мій покійний приятель, хоч загалом не сильний у прозі, видобував із своєї душі правдиво поетичні тони. Отсі місця робили на мене сильне враження. Вдумуючися в ситуацію, в духовий настрій автора дневника, я пробував передати ті місця віршованою мовою і пускаю їх отсе в світ.

Пощо? Чи варто було трудитися, щоб пустити в світ пару жмутків зів’ялого листя, вкинути в круговорот нашого сучасного життя кілька крапель, затроєних песимізмом, а радше безнадійністю, розпукою та безрадністю? У нас і без того сього добра так багато! Та хто його знає,- думалось мені,- може, се горе таке, як віспа, котру лічиться вщіплюванням віспи? Може, образ мук і горя хорої душі вздоровить деяку хору душу в нашій суспільності? Мені пригадався Гетевий Вертер, і пригадалися ті слова, які Гете написав на екземплярі сеї своєї книги, посилаючи її одному свойому знайомому. З тими словами і я подаю отсі вірші нашому молодому поколінню: Sei ein Mann und folge mir nicht nach!²

ПЕРЕДНЄ СЛОВО ДО ДРУГОГО ВИДАННЯ

Чотирнадцять літ після появи «Зів’ялого листя» запотребилося друге видання сеї збірки ліричних пісень, найсуб’єктивніших із усіх, які появилися у нас від часу автобіографічних поезій Шевченка, та при тім найбільш об’єктивних у способі малювання складного людського чуття. Не можу сказати, щоб тодішня літературна критика гаразд зрозуміла інтенції та характер моєї збірки. Найпросторіше писання про неї Василя Щурата в «Зорі» силкувалося осудити її як прояв зовсім зайвого у нас песимізму. Не тільки сам я, але - се стало мені відомо зараз тоді - також значна часть публіки зовсім інакше зрозуміла ті поезії, і я надіюся, що й теперішнє покоління знайде в них не одно таке, що відгукнеться в його душі зовсім не песимістичними тонами.

Пускаючи до друку се друге видання, я, де можна, поробив язикові поправки, хоч се не скрізь було можливе. Не потребую, здається, додавати, що прозова передмова до першого видання, яка й тут друкується без зміни, також не більше, як літературна фікція. Давати ключ до пояснення поодиноких із тих віршів не бачу потреби; мені здається, що й без автобіографічного ключа вони мають самостійне літературне значення.

Львів, дня 10 падолиста 1910

ПЕРШИЙ ЖМУТОК
(1886-1893)

I. «По довгім, важкім отупінню…»

По довгім, важкім отупінню

Знов тріскає хвиля пісень,

Неначе з-під попелу разом

Язиками блимне огень.

Що щастям, спокоєм здавалось,

Те попелу тепла верства;

Під нею жаги і любові

Не згасла ще іскра жива.

Не згасла ще, тліла, ятрилась

Помимо сліз моїх роси;

Та вітер повіяв і попіл розвіяв -

Тепер ти огонь той згаси!

Ні, годі! Не буду гасити!

Най бухає грішний огень!

І серце най рветься, та вільно най ллється

Бурливая хвиля пісень!

II. «Не знаю, що мене до тебе тягне…»

Не знаю, що мене до тебе тягне,

Чим вчарувала ти мене, що все,

Коли погляну на твоє лице,

Чогось мов щастя й волі серце прагне

І в груді щось метушиться, немов

Давно забута згадка піль зелених,

Весни і цвітів,- молода любов

З обійм виходить гробових, студених.

Себе я чую сильним і свобідним,

Мов той, що вирвався з тюрми на світ;

Таким веселим, щирим і лагідним,

Яким я був за давніх, давніх літ.

І, попри тебе йдучи, я дрижу,

Як перед злою не дрижав судьбою;

В твоє лице тривожно так гляджу,-

Здаєсь, ось-ось би впав перед тобою.

Якби ти слово прорекла мені,

Я б був щасливий, наче цар могучий,

Та в серці щось порвалось би на дні,

З очей би сліз потік поллявся рвучий.

Не знаємось, ні брат я твій, ні сват,

І приязнь мусила б нам надокучить,

В житті, мабуть, ніщо нас не сполучить,

Роздільно нам прийдеться і вмирать.

Припадком лиш не раз тебе видаю,

На мене ж, певно, й не зирнула ти;

Та прецінь аж у гріб мені - се знаю -

Лице твоє прийдеться донести.

III. «Не боюсь я ні бога, ні біса…»

Не боюсь я ні бога, ні біса,

Маю серця гіпотеку чисту;

Не боюся я й вовка із ліса,

Хоч не маю стрілецького хисту.

Не боюсь я царів-держилюдів,

Хоч у них є солдати й гармати;

Не боюсь я людських пересудів,

Що потраплять і душу порвати.

Навіть гнів твій, дівчино-зірничко,

Не лякав мене ні крихітки:

Я люблю те рум’янеє личко

І розіскрені очі-красітки.

Лиш коли на те личко чудове

Ляже хмарою жалісна туга,

І болюще дрижання нервове

Ті усточка зціплить, як шаруга,

І докір десь у горлі пропаде,

І в знесиллі опустяться руки,

І благає підмоги, поради

Прошибаючий погляд розпуки,

Отоді моє серце стискає,

Мов кліщами, холодна тривога:

Біль німий мене більше лякає,

Ніж всі громи й злих сил перемога.

IV. «За що, красавице, я так тебе люблю…»

За що, красавице, я так тебе люблю,

Що серце тріпаєсь в грудях несамовито,

Коли проходиш ти повз мене гордовито?

За що я тужу так, і мучусь, і терплю?

Чи за той гордий хід, за ту красу твою,

За те таємне щось, що тліє полускрито

В очах твоїх і шепче: «Тут сповито

Живую душу в пелену тісну»?

Часом причується, що та душа живая

Квилить, пручається,- тоді глибокий сум

Без твого відома лице твоє вкриває.

Тоді б я душу дав за тебе. Та в ту ж мить

З очей твоїх мигне злий насміх, гордість, глум,

І відвертаюсь я, і біль в душі щемить.

V. «Раз зійшлися ми случайно…»

Раз зійшлися ми случайно,

Говорили кілька хвиль -

Говорили так звичайно,

Мов краяни, що нечайно

Здиблються з-за трьохсот миль.

Я питав про щось такеє,

Що й не варт було питать,

Говрив щось про ідеї -

Та зовсім не те, не теє,

Що хотілося сказать.

Звільна, стиха ти, о пані,

І розсудно річ вела;

Ми розстались, мов незнані,

А мені ти на прощанні

І руки не подала.

Ти кивнула головою,

В сінях скрилася як стій;

Я ж мов одурілий стою

І безсилий за тобою

Шлю в погоню погляд свій.

Чує серце, що в тій хвилі

Весь мій рай був тут - отсе!

Два-три слова, щирі, милі

І гарячі, були б в силі

Задержать його на все.

Чує серце, що програна

Ставка вже не верне знов…

Щось щемить в душі, мов рана:

Се блідая, горем п’яна,

Безнадійная любов.

VI. «Так, ти одна моя правдивая любов…»

Так, ти одна моя правдивая любов,

Та, що не суджено в житті їй вдовольниться;

Ти найтайніший той порив, що бурить кров,

Підносить грудь, та ба - ніколи не сповниться.

Ти той найкращий спів, що в час вітхнення сниться,

Та ще ніколи слів для себе не знайшов;

Ти славний подвиг той, що я б на нього йшов,

Коб віра сильная й могучая десниця.

Як згублену любов, несповнене бажання,

Невиспіваний спів, геройське поривання,

Як все найвищеє, чим душу я кормлю,

Як той огонь, що враз і гріє й пожирає,

Як смерть, що забива й від мук ослобоняє,-

Отак, красавице, і я тебе люблю.

VII. «Твої очі, як те море…»

Твої очі, як те море

Супокійне, світляне;

Серця мого давнє горе,

Мов пилинка, в них тоне.

Твої очі, мов криниця

Чиста на перловім дні,

А надія, мов зірниця,

З них проблискує мені.

16.IV 1883

VIII. «НЕ НАДІЙСЯ НІЧОГО»

Як ти могла сказати се так рівно,

Спокійно, твердо? Як не задрижав

Твій голос в горлі, серце в твоїй груді

Биттям тривожним не зглушило ті

Слова страшні: «Не надійся нічого!»

Не надійся нічого! Чи ти знаєш,

Що ті слова - найтяжчая провина,

Убійство серця, духу і думок

Живих і ненароджених? Чи в тебе

При тих словах не ворухнулась совість?

Не надійся нічого! Земле-мамо!

Ти, світе ясний? Темното нічна!

Зірки і люди! Чим ви всі тепер?

Чим я тепер? О, чом не пил бездушний?

Чом не той камінь, не вода, не лід?

Тоді б не чув я пекла в своїй груді,

І в мізку моїм не вертів би нор

Черв’як неситий, кров моя кипуча

В гарячці лютій не дзвонила б вічно

Тих слів страшних: «Не надійся нічого!»

Та ні, не вірю! Злуда, злуда все!

Живущої води в напій мені

Ти долила, а жартом лиш сказала,

Що се отрута. Бо за що ж би ти

Могла вбивать у мене душу й тіло?

Ні, ні, не вірю! В хвилю ту, коли

Уста твої мене вбивати мали,-

Лице твоє бліде, тривожні очі,

Вся стать твоя тремтяча, мов мімоза,

Все мовило мені: «Не вір! Не вір!»

Ти добра, щира! О, не ошукаєш

Мойого серця гордості лускою!

Я зрозумів тебе! Ти добра, щира!

Лиш бурі світу, розчаровань муки

Заволокли тебе отим туманом.

І в серці своїм знов я чую силу

Розсіяти туман той, теплотою

Чуття і жаром думки поєднати

Теб з життям - і в відповідь тобі

Я кличу: «Надійсь і кріпись в борбі!»

IX. «Я не надіюсь нічого…»

Я не надіюсь нічого

І нічого не бажаю -

Що ж, коли жию і мучусь,

Не вмираю!

Що ж, коли гляджу на тебе

І не можу не глядіти,

І люблю тебе! Куди ж те

Серце діти?

Усміх твій, неначе сонце

Листя покрівля зелене,

А з’їдає штучну краску -

Смійся з мене!

Я не надіюсь нічого,

Але як бажання сперти?

Не бажать життя живому,

Тільки смерти?

Жиймо! Кожде своїм шляхом

Йдім, куди судьба провадить!

Здиблемось колись - то добре,

А як ні - кому се вадить?

X. «Безмежнеє поле в сніжному завою…»

Безмежнеє поле в сніжному завою,

Ох, дай мені обширу й волі!

Я сам серед тебе, лиш кінь підо мною

І в серці нестерпнії болі.

Неси ж мене, коню, по чистому полю,

Як вихор, що тутка гуляє,

А чень, утечу я від лютого болю,

Що серце моє розриває.

XI. «Як на вулиці зустрінеш…»

Як на вулиці зустрінеш,

То мене обходиш ти.

Добре робиш! Спільним шляхом

Не судилось нам іти.

Йди направо, я наліво

Шлях верстатиму в тумані,

І не здиблемось ніколи,

Як дві краплі в океані.

Як в дорозі здиблю горе,

Що тобі несе удар,

Сам його до себе справлю

І прийму його тягар.

А як щастя часом схоче

В мою хату загостить,

Я його до тебе справлю,

Най голубочком летить.

Що мені без тебе щастя?

Звук порожній і мана!

Що мені без тебе горе?

Щезла і йому ціна.

Наче крапля в океані,

Розпливусь я, потону;

Ти гуляй на сонці, пані,

Я ж спадатиму ік дну.

XII. «Не минай з погордою…»

Не минай з погордою

І не смійсь, дитя!

Може, в тім осміянім

Суть твого життя.

Може, в тім зневаженім

Твого щастя карб,

Може, в тім погордженім

Є любові скарб.

Може, сміх твій нинішній,

Срібний та дзвінкий,

Стане в твоїй пам’яті

За докір гіркий.

XIII. «Я нелюд! Часто, щоб зглушить…»

Я нелюд! Часто, щоб зглушить

У серці люту муку,

Я чистий образ твій убить

Здіймав проступну руку.

Я з вулиці болото брав,

Каміння кременисте

І кидав ним у образ твій,

В лице твоє пречисте.

Я мов безумний лютував,

Мов п’яний у нетямі,

Хоч чув, що власне серце рвав

Злочинними руками.

Та як минув скажений дур,

Я чувсь брудний, недужий,

А образ твій яснів з душі,

Мов сонце верх калюжі.

XIV. «Неперехідним муром поміж нами…»

Неперехідним муром поміж нами

Та доля стала! Мов два судна, море

Розносить нас між двома берегами,

Моя ти ясна, непривітна зоре!

Ще здалека слідить тебе мій зір,

Твій свіжий слід я рад би цілувати

І душу тим повітрям напувати,

Що з твоїх уст переплива в простір.

Та щезла ти! Мов в лісі без дороги

Лишився я. Куди тепер? За чим?

Підтяті думи, не провадять ноги,

А в серці холод… Дим довкола, дим!..

XV. «Не раз у сні являється мені…»

Не раз у сні являється мені,

О люба, образ твій, такий чудовий,

Яким яснів в молодощів весні,

В найкращі хвилі свіжої любови.

Він надо мною хилиться, страшні

Полошить мари… З трепетом, без мови

Я в тії очі знов гляджу сумні,-

Що жар колись ятрили в моїй крови.

І на моє бурливе серце руку

Кладе той привид, зимну, як змія,

І в серці втишує всі думи й муку.

На привид тихо, не змигнувши, я

Гляджу. Він хилиться, без слів, без згуку

Моргає: «Цить! Засни! Я смерть твоя!»

XVI. ПОХОРОН ПАНІ А. Г.

Так сталось! В труні металевій нині

Ота рука проклятая спочила.

Що ген-то, в добрій чи лихій годині

Нас розлучила.

Я бачив, як її зашрібували,

Вложили в склеп і привалили камінь,

Цементом заліпили й прикопали,-

Значить, і амінь.

А ти стояла зблизька у жалобі,

Заплакана, хоч сльози ті лиш з ока

Текли, чуття ж не зрушило зглибока

Те, що в тім гробі.

Ще душно, я ж стояв увесь холодний

Близ тебе й німо на сей гріб дивився,

Мов хмара з вітром, так в уяві бився

Засуд народний.

Хто вбив живую душу й перед смертю

За вбійство смертну не відтерпів муку,

Той по смерті з могили розпростерту

Простягне руку.

І з твоїх сліз, з лиця твого блідого,

З очей, що скрились у важку жалобу,

Я хтів дійти, чи та рука померша

Простягнесь з гробу?..

XVII. «Я не кляв тебе, о зоре…»

Я не кляв тебе, о зоре,

Хоч як сильно жаль мій ріс;

Насміх твій і власне горе

Я терпливо переніс.

Та боюсь за тебе дуже,

Бо любо - то мстивий бог;

Як одно її зневажить,

Любить мститься на обох.

Як сміючись ти вбивала

Чистую любов мою,

Чи ти знала, що вбиваєш

Все, чим в світі я жию?

Чи ти знала, що руйнуєш

Щастя власного підклад,

Те, чого життя так мало

Звикло всякому вділять?

Чи ти знала, що небавом,

От мов раз махнуть пером,

Ти не раз заплачеш гірко

За потоптаним добром?

XVIII. «Ти плачеш. Сліз гірких потоки…»

Ти плачеш. Сліз гірких потоки

На твойому лиці блідому

Лишають слід свій - не глибокий,

Та замітний вже оку мому.

Ти плачеш. Ти, що відіпхнула

Любов мою, як сиротину,

Тепер надармо просиш, ловиш

Любові хоч би крапелину.

Твоєю дивною красою

Надармо всіх маниш ти к собі:

Се труп убитої любові

Не допуска любові к тобі.

І марно линуть, марно гинуть

Літа найкращі, молодії!

Ти пам’ятник живий, небого,

На гробі власної надії.

XIX. «Я не жалуюсь на тебе, доле…»

Я не жалуюсь на тебе, доле:

Добре ти вела мене, мов мати.

Таж де хліб родити має поле,

Мусить плуг квітки з корінням рвати.

Важко плуг скрипить у чорній скибі,

І квітки зітхають у сконанню…

Серце рвесь, уста німі, мов риби,

І душа вглибляєсь в люту рану.

А ти йдеш з сівнею й тихо сієш

В чорні скиби й незарослі рани

Нове сім’я, новії надії,

І вдихаєш дух життя рум’яний.

XX. ПРИВИД

Холодна ніч. Спокійно, важко, звільна

На місто сніг вогкий паде й паде;

З густої тьми журба якась могильна

Вихилює лице своє бліде.

Лампи горять. Колеса світлянії

Довкола них тісняться, меркотить

Кривавий блиск. Неначе сонні мрії,

Фіакри мигають і гинуть вмить.

На тротуарах ще прохожих сила:

Циліндри, шуби, модні боа дам

І драні лахи - різнобарвна хвиля

Пливе, гуде, зіпреться тут і там.

І я в юрбі, сумний і одинокий,

Пливу безвладно, щоб від власних дум

Втекти - та, невідступний і глибокий,

У серці все несесь зо мною сум.

І наче той, що тоне і в знесиллі

Шукає гілки, корня, стебельця,-

Так я між лиць тих в пестрій люду хвилі

Шукаю щиро дружнього лиця.

І враз я здеревів і стрепенувся,

Щось горло стисло, в груді сперло дух…

Втікать бажав, та не поворухнувся,

Мов оглушив мене важкий обух.

То не обух! То йшла передо мною

Висока постать, пряма та струнка.

Оглянулась, хитнула головою,

Моргнула на прохожого панка.

Оглянулась ще раз. Великі очі,

Глибокі, темні, мов та чорна ніч,

Зустрілись з моїми й в бездонній ночі

Пропали. Двоє їх спішило пріч.

А я стояв мов стовп. Юрба юрбою

Мене тручала, штовхала раз в раз,

Та я не чув ні холоду, ні болю,

Мов огник свідомості в мізку згас.

«Вона!» - Із уст одно те слово присло,

Та в нім була магічна міць страшна!

Мов камінь млиновий, за шию тисло

Мене одно се словечко: «Вона!»

Вона, ся гарна квітка «сон царівни»,

Котрої розцвітом втішався я,

Котрої запах був такий чарівний,

Що й досі п’яна ним душа моя!

Вона, котрій я все бажав віддати,

Весь скарб душі, всі думи, всі чуття,

Котрої слід я рад був цілувати,

В котрій вбачав красу і ціль буття!

Та, що мене одніським словом своїм

Могла героєм, генієм зробить,

Обдарувать надією й спокоєм,

Заставить все найвищеє любить,-

Та, що в руці від раю ключ держала,

Вона його закинула в багно

І чарівного слова не сказала…

Чи хоч в душі гризе її воно?

Не словом - рухом, поглядом холодним

Мене зіпхнула в темний рів без дна,

Лечу!.. Валюсь! Та там внизу, в безодни,

Хто се пропащий, стоптаний? Вона!

Стій, привиде! Скажи, яка неволя

Тебе зіпхнула з радісних вершин?

Хто смів красу й пишноту сього поля

Втоптать в болото і з яких причин?

Чи голод, холод і сирітства сльози,

Чи та жага, що серце рве й скребе,

Що хилить волю, мов та буря лози,

На сей торг ганьби випхнула тебе?

Постій! Постій! Я вмію се відчути.

Моя любов не згасла, ще горить,

Зуміє райський ключ із дна добути,

Зуміє рай запертий отворить.

Не чує? Щезла з ним у пітьмі ночі,

Лиш вид її прошиб мене, як ніж.

О, щоб були мої осліпли очі,

Було б в душі ясніш і спокійніш!

Відень, 6 падолиста 1892 р.

ЕПІЛОГ

Розвійтеся з вітром, листочки зів’ялі,

Розвійтесь, як тихе зітхання!

Незгоєні рани, невтишені жалі,

Завмерлеє в серці кохання.

В зів’ялих листочках хто може вгадати

Красу всю зеленого гаю?

Хто взнає, який я чуття скарб багатий

В ті вбогії вірші вкладаю?

Ті скарби найкращі душі молодої

Розтративши марно, без тями,

Жебрак одинокий, назустріч недолі

Піду я сумними стежками.

ДРУГИЙ ЖМУТОК
(1895)

I. «В Перемишлі, де Сян пливе зелений…»

В Перемишлі, де Сян пливе зелений,

Стояв на мості я в важкій задумі,

Про тебе думав я, душе моя,

Про щастя те, що, наче сонний привид,

Явилося, всміхнулося і щезло,

Лишивши жаль по собі невмирущий,

І я згадав одно оповідання,

Що тут над Сяном від народу чув.

Зима була, замерз зелений Сян,

І по блискучім льодовім помості

Гладкий протерли шлях мужицькі сани.

Ось раз була неділя. В самий південь

Із церкви люди вийшли. Сяло сонце,

Іскрився сніг. Юрба народу вийшла

Над Сян, велись веселі розговори.

За Сяном ось на полі сніговому

Щось зачорніло, дзвоники бреньчать,

Копита стукають о змерзлу землю,

І вчвал жене по втоптаній дорозі

Препишна чвірка. Упряж дорога

Полискує до сонця; наче вихор,

Карета мчиться, з батога візник,

Мов з пістолета, лускає…

Убогий

Сільський народ глядить на сю появу,

Дивується. І хто се міг би їхать?

Ніколи тут ні чвірки, ні карети

Такої не видали. Ні старі,

Ні молоді придумати не можуть,

Хто се так їде, відки і куди?

Ось чвірка, не спиняючись ні хвили,

На лід влетіла. Глухо застогнав

Поміст хрустальний, дзвінко задудніли

По нім копита кінські, заскрипів

Замерзлий сніг під шинами коліс.

І луснув з батога візник, мов вихор,

Неслася чвірка.

Та нараз посеред

Ріки, де криє льдова кора

Найглибший вир, щось хруснуло - лиш раз,

Одніський раз щось хруснуло! Широкий

Круг льоду, мов обкроєний, подався,

І чвірка, і карета, і візник,

І що було в кареті, наче сон,

Неначе ясний привид, враз пропало.

Лиш Сян забулькотів, неначе дявол,

І облизався. Лиш зелена хвиля

Широким валом хлюпнула верх льоду

І знов вернула в таємничу тоню,

А чвірки ні карети - ні сліду.

І не дізналися ніколи люди,

Хто се так їхав, відки і куди.

Ніхто за ними не питав ніколи,

Ані в ріці ніхто останків жадних

Не віднайшов. Коли б один хто бачив

Се диво, а не сотня свідків, сам він

З часом собі би вірить перестав,

Сам він з часом на тому би спинився,

Що се був сон.

Се мого серця драма!

Якби не ті літа важкої муки,

Пекучих болів, сліз і божевілля,

Глухої резигнації, скажених бунтів

Придавленого серця, то я сам,

Пригадуючи першу нашу стрічу

І той промінчик ясної надії,

Що блис мені тоді,- присяг би нині,

Що се був сон, надсянськая легенда.

II. «Полудне. Широкеє поле безлюдне…»

Полудне.

Широкеє поле безлюдне,

Довкола для ока й для вуха

Ні духу!

Ні сліду людей не видать…

Лиш трави, мов море хвилясте,

Зелене, барвисте, квітчасте,

І сверщики в травах тріщать.

Без впину

За річкою геть у долину,

І геть аж до синіх тих гір

Мій зір

Летить і в тиші потопає,

У пахощах дух спочиває,-

У душу тепла доливає

Простір.

Втім - цить!

Яке ж то тихеньке ридання

В повітрі, мов тужне зітхання,

Тремтить?

Чи се моє власнеє горе?

Чи серце стрепалося хоре?

Ах, ні! Се здалека десь тільки

Доноситься голос сопілки.

І ось

На голос той серце моє потяглось,

В тім раю без краю воно заридало

Без слів.

Тебе, моя зоре, воно спогадало

І стиха до строю сопілки

Поплив із народним до спілки

Мій спів.

III. «Зелений явір, зелений явір…»

Зелений явір, зелений явір,

Ще зеленіша ива;

Ой між усіми дівчатоньками

Лиш одна мені мила.

Червона рожа, червона рожа

Над усі квіти гожа;

Не бачу рожі, не бачу рожі,

Лиш її личка гожі.

Золоті зорі в небеснім морі

Моргають серед ночі,

Та над всі зорі внизу і вгорі -

Її чорнії очі.

Голосні дзвони, срібнії тони,

Слух у них потопає,

Та її голос - пшеничний колос,

Аж за серце хапає.

Широке море, велике море,

Що й кінця не видати,

Та в моїм серці ще більше горе:

Я навік її втратив.

IV. «Ой ти, дівчино, з горіха зерня…»

Ой ти, дівчино, з горіха зерня,

Чом твоє серденько - колюче терня?

Чом твої устонька - тиха молитва,

А твоє слово остре, як бритва?

Чом твої очі сяють тим чаром,

Що то запалює серце пожаром?

Ох, тії очі темніші ночі,

Хто в них задивиться, й сонця не хоче!

І чом твій усміх - для мене скрута,

Серце бентежить, як буря люта?

Ой ти, дівчино, ясная зоре!

Ти мої радощі, ти моє горе!

Тебе видаючи, любити мушу,

Тебе кохаючи, загублю душу.

V. «Червона калино, чого в лузі гнешся…»

Червона калино, чого в лузі гнешся?

Чого в лузі гнешся?

Чи світла не любиш, до сонця не пнешся?

До сонця не пнешся?

Чи жаль тобі цвіту на радощі світу?

На радощі світу?

Чи бурі боїшся, чи грому з блакиту?

Чи грому з блакиту?

Не жаль мені цвіту, не страшно і грому,

Не страшно і грому.

І світло люблю я, купаюся в ньому,

Купаюся в ньому.

Та вгору не пнуся, бо сили не маю,

Бо сили не маю.

Червоні ягідки додолу схиляю,

Додолу схиляю.

Я вгору не пнуся, я дубам не пара,

Я дубам не пара:

Та ти мене, дубе, отінив, як хмара.

Отінив, як хмара.

VI. «Ой ти, дубочку кучерявий…»

Ой ти, дубочку кучерявий,

Ой, а хто ж тебе скучерявив?

Скучерявили густі лози,

Підмили корінь дрібні сльози.

Скучерявили темні ночі,

Зранили серце чорні очі.

Чорнії очі, пишна врода,

Гордая мова, непогода.

Гордая мова - вітер зимний,

Вічна розлука - жаль нестримний.

Вже ж моє серце сохне, тане,

Вже ж моя краса в’яне, в’яне.

Вже моя сила слабне, гнеться,

Вже мені весна не всміхнеться.

Падуть листочки зв’ялі, зв’ялі -

От так і сам я впаду далі.

Решту красоти, решту сили

Поріжуть живо острі пили.

Острії пили, людська злоба,

Стопче байдужість, як худоба.

VII. «Ой жалю мій, жалю…»

Ой жалю мій, жалю,

Гіркий непомалу!

Упустив я голубочку

Та вже не спіймаю.

Як була близенько,

Не дав їй принади,-

А тепер я не знаходжу

Для серця розради.

Як була близенько,

Я ще вагувався,

Щоб так швидко улетіла,

Я й не сподівався.

А як улетіла,

Вернуть не схотіла,

То забрала за собою

Мою душу з тіла.

Забрала всі мрії,

Всі втіхи, надії,

Як весна бере з собою

Квіти запашнії.

VIII. «Я не тебе люблю, о ні…»

Я не тебе люблю, о ні,

Моя хистка лілеє,

Не оченька твої ясні,

Не личенько блідеє.

Не голос твій, що, мов дзвінок,

Мою бентежить душу,

І не твій хід, що кождий крок

Відчути серцем мушу.

Не ті уста, з котрих вже я

Не вчую слова ласки,

Не вид, в котрім душа твоя

Виднієсь вся без маски.

Не стать твою, не скромний стрій,

Котрим вона вповита,

Не гармонійний вигляд твій,

Мов пісня сумовита.

Я не тебе люблю, о ні,

Люблю я власну мрію,

Що там у серденьку на дні

Відмалечку лелію.

Все, що дало мені життя,

В красу перетопляв я,

І всю красу, весь жар чуття

На неї перелляв я.

Вона мій спів, вона мій хліб!

Душа моя - аж дивно -

До неї, наче той поліп,

Приссалась невідривно.

Усіми нервами приляг

Мій дух до неї, мила,-

І тут вона - аж страх! аж страх!

Твій вид мені явила.

Неначе блискавка ярка,

Що зразу сліпить очі,

Що враз і тішить, і ляка,

Ніч робить з дня, день з ночі,-

Отак для мене був твій вид

І розкішшю й ударом;

Я чув: тут смерть моя сидить,

Краси вповита чаром.

Я чув, і з жаху весь тремтів,

І розкішшю впивався;

Від тебе геть тікать хотів,

Круг тебе все снувався.

Мов той Іксіон,³ вплетений

У колесо-катушку,

Так рік за роком мучусь я,

І біль мою жре душу.

І дармо ліку я шукав

На сю свою хоробу;

Кого зрадливий сфінкс піймав,

Не пустить аж до гробу.

Ні, не тебе я так люблю,

Люблю я власну мрію!

За неї смерть собі зроблю,

Від неї одурію.

IX. «Чому не смієшся ніколи…»

Чому не смієшся ніколи?

Чи в твойому серці зима,

І горе зморозило душу,

Що сміху у горлі нема?

Чому не смієшся ніколи?

Чи, може, лежить який гріх

Великий на твоїм сумлінні

І здавлює радісний сміх?

Лежить якийсь смуток таємний

На твоїм чудовім чолі,

І усміх твій - наче під осінь

Всміхається сонце у млі.

X. В ВАГОНІ

Мов сполохана, без тями,

Так земля з-під моїх ніг

Утіка - стовпи, смереки

Гонять, тільки миг-миг-миг.

Наче полотно простерте

Велетенськая рука

Враз стяга, так лан за ланом,

Сад за садом утіка.

Тільки я стою, та зорі,

Що високо там горять,

Не втікають, мов на доказ,

Що є в світі стійкість, лад.

І сміються вічні зорі,

Іронічно миготять;

«Ми і ти! - неправда? - доказ,

Що є в світі стійкість, лад!»

XI. «Смійтесь з мене, вічні зорі!..»

Смійтесь з мене, вічні зорі!

Я нещасний, я черв’як!

В мене серце, нерви хорі,

Не подужають ніяк.

Сам з собою у роздорі,

Своїх власних дум боюсь…

Смійтесь з мене, вічні зорі!

Я слабий, над труси трус.

Сам від себе геть, за море

Я тікаю… Чи втечу?

Я - кайданник! Власне горе

За собою волочу.

XII. «Чого являєшся мені…»

Чого являєшся мені

У сні?

Чого звертаєш ти до мене

Чудові очі ті ясні,

Сумні,

Немов криниці дно студене?

Чому уста твої німі?

Який докір, яке страждання,

Яке несповнене бажання

На них, мов зарево червоне,

Займається і знову тоне

У тьмі?

Чого являєшся мені

У сні?

В житті ти мною згордувала,

Моє ти серце надірвала,

Із нього визвала одні

Оті ридання голосні -

Пісні.

В житті мене ти й знать не знаєш,

Ідеш по вулиці - минаєш,

Вклонюся - навіть не зирнеш

І головою не кивнеш,

Хоч знаєш, знаєш, добре знаєш,

Як я люблю тебе без тями,

Як мучусь довгими ночами

І як літа вже за літами

Свій біль, свій жаль, свої пісні

У серці здавлюю на дні.

О ні!

Являйся, зіронько, мені!

Хоч в сні!

В житті мені весь вік тужити -

Не жити.

Так най те серце, що в турботі,

Неначе перла у болоті,

Марніє, в’яне, засиха,-

Хоч в сні на вид твій оживає,

Хоч в жалощах живіше грає,

По-людськи вільно віддиха,

І того дива золотого

Зазнає, щастя молодого,

Бажаного, страшного того

Гріха!

XIII. «Отсе тая стежечка…»

Отсе тая стежечка,

Де дівчина йшла,

Що з мойого сердечка

Щастя унесла.

Ось туди пішла вона

Та гуляючи,

З іншим своїм любчиком

Розмовляючи.

За її слідами я,

Мов безумний, біг,

Цілував з сльозами я

Пил із її ніг.

Наче потопаючий

Стебелиночку,

Зір мій вид її ловив

На хвилиночку.

І мов нурок перли ті

На морському дні,

Сквапно так мій слух ловив

Всі слова її.

Отсе тая стежечка

Ізвивається,

А у мене серденько

Розриваєтьтся.

Залягло на дні його

Те важке чуття:

Тут навіки згублений

Змисл твого буття.

Все, що найдорожчеє,

Найулюблене,

Чим душа жива була,

Тут загублене!

Чим душа жива була,

Чим пишалася…

Отсе тая стежечка,

Щоб запалася!

XIV. «Якби знав я чари, що спиняють хмари…»

Якби знав я чари, що спиняють хмари,

Що два серця можуть ізвести до пари,

Що ламають пута, де душа закута,

Що в поживу ними зміниться отрута!

То тебе би, мила, обдала їх сила,

Всі би в твоїм серці іскри погасила,

Всі думки й бажання за одним ударом.

Лиш одна любов би вибухла пожаром,

Обняла б достоту всю твою істоту,

Мислі б всі пожерла, всю твою турботу,-

Тільки мій там образ і ясніє й гріє…

Фантастичні думи! Фантастичні мрії!

Якби був я лицар і мав панцир добрий,

І над всіх був сильнй і над всіх хоробрий,

Я би з перемоги вороги під ноги,

Що мені до тебе не дають дороги!

Я б добувсь до тебе через мури й стіни,

Я побив би смоки, розметав руїни,

Я б здобув всі скарби, що їх криє море,

І до ніг би твоїх положив, о зоре!

Де б тебе не скрито, я б зламав верії…

Фантастичні думи! Фантастичні мрії!

Якби я не дурень, що лиш в думах кисне,

Що співа і плаче, як біль серце тисне,

Що будуще бачить людське і народне,

А в сучаснім блудить, як дитя голодне,

Що із неба ловить зорі золотії,

Але до дівчини приступить не вміє,-

Ідеали бачить геть десь за горами,

А живеє щастя з рук пустив без тями

І тепер, запізно, плаче і дуріє -

Фантастичні думи! Фантастичні мрії!

XV. «Що щастя? Се ж ілюзія…»

Що щастя? Се ж ілюзія,

Се привид, тінь, омана…

О ти, ілюзіє моя,

Зрадлива і кохана!

Кринице радощів, чуття

Ти чарочко хрустальна!

Омано дум, мого життя

Ти помилко фатальна!

Я хтів зловить тебе, ось-ось,

Та враз опали крила:

З тобою жить не довелось,

Без тебе жить несила.

З тобою жить - важка лежить

Завада поміж нами;

Без тебе жить - весь вік тужить

І днями, і ночами.

Нехай ти тінь, що гине десь,

Мана, луда - одначе

Чому ж без тебе серце рвесь,

Душа болить і плаче?

Нехай ти тінь, мана, дім з карт

І мрія молодеча,

Без тебе жить - безглуздий жарт,

І світ весь - порожнеча.

Як той Шлеміль, що стратив тінь,

Ходжу я, мов заклятий,

Весь світ не годен заповнить

Мені твоєї страти.

XVI. «Як не бачу тебе…»

Як не бачу тебе,

Кожда хвиля - тяга безконечна;

Як побачу тебе,

Відновляється рана сердечна.

Як не бачу тебе,

То довкола і зимно, і темно;

Як побачу тебе,

Запече щось у серці страшенно.

Щоб побачить тебе,

Мов несуть мене ангельські руки;

Як побачу тебе,

Геть мов гонять пекельнії муки.

Ні без тебе нема,

Ні близ тебе спокою, мій світе!

І земля не прийма,

Ох, і небо навіки закрите.

XVII. «Як почуєш вночі край свойого вікна…»

Як почуєш вночі край свойого вікна,

Що щось плаче і хлипає важко,

Не тривожся зовсім, не збавляй собі сна,

Не дивися в той бік, моя пташко.

Се не та сирота, що без мами блука,

Не голодний жебрак, моя зірко;

Се розпука моя, невтишима тоска,

Се любов моя плаче так гірко.

XVIII. «Хоч ти не будеш цвіткою цвісти…»

Хоч ти не будеш цвіткою цвісти,

Левкоєю пахуче-золотою,

Хоч ти пішла серед юрби плисти

У океан щоденщини й застою,

То все ж для мене ясна, чиста ти,

Не перестанеш буть мені святою,

Як цвіт, що стужі не зазнав ні спеки.

Як ідеал все ясний - бо далекий.

Я понесу тебе в душі на дні

Облиту чаром свіжості й любові,

Твою красу я переллю в пісні,

Огонь очей в дзвінкії хвилі мови,

Коралі уст у ритми голосні…

Мов золотая мушка, в бурштиновий

Хрусталь залита, в нім віки триває,

Цвістимеш ти,- покіль мій спів лунає.

XIX. «Як віл в ярмі, отак я день за днем…»

Як віл в ярмі, отак я день за днем

Свій плуг тяжкий до краю дотягаю;

Немов повільним спалююсь огнем,

Та ярко бухнуть сили вже не маю.

Замерли в серці мрії молодечі,

Ілюзії криниця пересохла;

Різкі, сухі мої зробились речі,-

Пора худого жнива надійшла.

Худеє жниво! Сіялось, мабуть,

Замало й ненайкращої пшениці.

А час не ждав! Холодні зливи йдуть,-

Важку ворожать осінь нам зірниці.

XX. «Сипле, сипле, сипле сніг…»

Сипле, сипле, сипле сніг.

З неба сірої безодні

Міріадами летять

Ті метелики холодні.

Одностайні, мов жура,

Зимні, мов лихая доля,

Присипають все життя,

Всю красу лугів і поля.

Білий килим забуття,

Одубіння, отупіння

Все покрив, стискає все

До найглибшого коріння.

Сипле, сипле, сипле сніг,

Килим важче налягає…

Молодий огонь в душі

Меркне, слабне, погасає.

ТРЕТІЙ ЖМУТОК
(1896)

I. «Коли студінь потисне…»

Коли студінь потисне,

Не хвилює вода, не блищить.

Коли лампа розприсне,

То і світло її не мигтить.

Коли струна порветься,

То від неї музики не жди.

Чом же пісня та ллється

Під вагою турбот і біди?

Чи те горе, як праса,

Щоб із серця пісень надушить?

Чи пісні ті, як дзвони,

Щоби горя завід заглушить?

II. «Вона умерла! Слухай!»

Вона умерла! Слухай! Бам! Бам-бам!

Се в моїм серці дзвін посмертний дзвонить.

Вона умерла! Мов тяжезний трам,

Мене цілого щось додолу клонить.

Щось горло душить. Чи моїм очам

Хтось видер світло? Хто се люто гонить

Думки з душі, що в собі біль заперла?

Сам біль? Вона умерла! Вмерла! Вмерла!

Ось бач, ще рожі на лиці цвітуть

І на устах красніє ще малина…

Та цить! І подихом одним не труть

Її! Се твоїх бажань домовина.

Бам-бам! Бам-бам! Далеко, зично чуть

Сей дзвін… Припадь і плач, немов дитина!

Се ж твоїх мрій заслону смерть роздерла,

Розбила храм твій! Цить! Вона умерла!

І як се я ще досі не вдурів?

І як се я гляджу і не осліпну?

І як се досі все те я стерпів

І у петлю не кинувся коніпну!

Адже ж найкращий мій огонь згорів!

Адже ж тепер повік я не окріпну!

Повік каліка! Серце гать пожерла,

Сточила думи всі! Вона умерла.

Лиш біль страшний, пекучий в серці там

Все заповнив, усю мою істоту.

Лиш біль і се страшенне: бам, бам, бам,

А сліз нема, ні крові, ані поту.

І меркне світ довкола, і я сам

Лечу кудись в бездонну стужу й сльоту.

Ридать! кричать! - та горло біль запер.

Вона умерла! - Ні, се я умер.

III. «Байдужісінько мені тепер…»

Байдужісінько мені тепер

До всіх ваших болів і турбот,

До всіх ваших боїв і гризот!

Всі ідеї ваші, весь народ,

Поступ, слава,- що мені тепер?

Я умер!

Хоч вались про мене весь сей світ,

Хоч брат брата тут мордуй і ріж,-

Нічого мені тепер глядіть,

Нічого вже добиваться більш!

В моїм серці вбитий острий ніж,

І навіки душу я запер,-

Я умер.

Хай побіда світла вас манить,

Хай надія додає вам крил,-

Та моя надія ось лежить:

Я - судно без мачтів і вітрил,

Я для радощів не маю сил,

І з життям умову я роздер,-

Я умер.

IV. «В алеї нічкою літною…»

В алеї нічкою літною,

Я йшов без тями, наче тінь,

Горіли зорі надо мною,

І неба темная глибінь,

Мов океан тиші, спокою,

Лилася в душу. Як же я

Ще вчора вас любив, о зорі,

Тебе, блаките! Як моя

Душа в безмірному просторі

Купалася, на ті прозорі

Луги летіла, де цвітуть

Безсмертні квіти, де гудуть

Несказанно-солодкі співи!

А нині темні і тяжкі ви

Для мене, весь ваш чар погас.

Ненавиджу я нині вас!

Ненавиджу красу, і силу,

І світло, й пісню, і життя,

Ненавиджу любов, чуття,-

Одно люблю лиш - забуття,

Спокій, безпам’ятну могилу.

В алеї нічкою літною

Я йшов без тями, наче тінь.

Поперед мене, поза мною

Снували люди. Дзінь-дзінь-дзінь!

Дзвонив біцикл. Неслися шепти

Любовних пар, далекий спів…

Та в серці мойому засів

Біль лютий, на який не вспів

Ніхто ще видумать рецепти.

Я йшов, та знав, що я - могила,

Що нерв життя у мене вмер,

Що тут, внутрі, на дні тепер

Душа моя похоронила

Всі радощі і всі страждання,

Весь спів, що вже не встане знов,

Своє найвищеє бажання,

Свою остатнюю любов.

V. «Покоїк і кухня, два вікна в партері…»

Покоїк і кухня, два вікна в партері,

На вікнах з квітками вазонки,

В покою два ліжка, підхилені двері,

Над вікнами білі заслонки.

На стінах годинник, п’ять-шість фотографій,

Простенька комода під муром,

Насеред покою стіл круглий, накритий

І лампа на нім з абажуром.

На кріслі при ньому сидить моє щастя,

Само, у тужливій задумі:

Когось дожидає, чийсь хід, мабуть, ловить

У вуличнім гаморі й шумі.

Когось дожидає… Та вже ж не для мене

В очах її світло те блима!

Я, сумерком вкритий, на вулиці стою,

У рай той закрався очима.

Ось тут моє щастя! Як близько! Як близько!

Та як же ж далеко навіки!

І крається серце, та висохли сльози,

Огнем лиш пашіють повіки.

Гаряче чоло я в долоні зціпивши,

Втікаю від тихої хати,

Мов ранений звір той тікає у нетрі,

Щоб в своїй берлозі здихати.

VI. «Розпука! Те, що я вважав…»

Розпука! Те, що я вважав

Святим і близьким ідеалу,-

Отой бездушний міль узяв

І там гризе собі помалу.

Те, що в душі леліяв я

Як скарб, як гордощі природи,

В руках у того муравля

Є іграшка, котру без шкоди

Зламати можна, попсувать

І в кут закинути по хвили.

А я гляджу на се - й ридать

Ні помогти не маю сили.

Гляджу, як квіточка моя

В руках нелюбих ув’ядає,

Як сіра, зимная змія

По моїм раю походжає.

Мене аж душить почуття,

Гірке, болюче і скажене…

Сто раз прокляте те життя,

Що так собі закпило з мене!

VII. «Не можу жить, не можу згинуть…»

Не можу жить, не можу згинуть,

Нести не можу ні покинуть

Проклятий сей життя тягар!

Ходжу самотній між юрбою

І сам погорджую собою…

Ох, коб останній впав удар!

Не жаль мені життя ні світа,

Не жаль, що марно кращі літа

У горі й праці протекли.

Пропало все! Та й що ж? Пропало!

А що ж передо мною стало?

Безодня, повна тьми і мли.

Зневіривсь я в ті ярма й шлиї,

Що тягну, мов той віл на шиї,

Отсе вже більш як двадцять літ -

Зовсім як хлопчик той, сарака,

Прутком по бистрій хвилі швяка,-

Чи з того є на хвилях слід?

Даремно биться, працювати,

І сподіваться, і бажати!

Пропала сила вся моя.

Лиш чорних мар гуляє зграя

І резигнація безкрая

Засіла в серці, як змія.

VIII. «Я хтів життю кінець зробить…»

Я хтів життю кінець зробить,

Марну лушпину геть розбить,

Хотів зусиллям власних рук

Здобути вихід з страшних мук,

Хотів я вирваться з ярма

Твойого чару - та дарма!

Зусиллям всім неперекір

У мні трусливий, підлий звір

Бунтуєсь, плаче, мов дитя,-

Сліпая привичка життя,

Прив’язання до тих кутів,

Де я не жив, а животів,

До праці, що з’їдає дни,

А замість рож дає терни,

До того краю, що, мов смок,

Із серця ссе найкращий сок,

Аж висхне віра в нім жива,-

Тоді отрути долива.

Я чую се - не варто жить,

Життям не варто дорожить,

Тебе утративши навік,

Я чую се - єдиний лік,

Се кулька в лоб. Та що ж, хитка

Не піднімається рука.

Увесь свій жаль, увесь свій біль

Хтів я в одну звернути ціль,

В один набій страшний, як грім,

Зібрать свою всю силу в нім

І вилить голосно, мов дзвін,

Остатній спів, страшний проклін,

Такий проклін, щоб мерзла кров,

В ненависть зстилася любов,

Змінялась радість в темний сум,

І щоб краси не бачив ум,

І щоби уст цурався сміх,

І від повік би сон відбіг,

Тюрмою б весь зробився світ

І в лоні мами гиб би плід -

І сей проклін, душе моя,

Хотів на тебе кинуть я

За насміх твій, за весь твій чар,

За той болючий, клятий дар -

З тернових колючок букет.

Та в серці мойому поет

Бунтуєсь, плаче, мов дитя,

Для нього ти краса життя,

Струя чуття, пісень пора -

Проклін у горлі завмира.

IX. «Тричі мені являлася любов…»

Тричі мені являлася любов.

Одна несміла, як лілея біла,

З зітхання й мрій уткана, із обснов

Сріблястих, мов метелик, підлетіла.

Купав її в рожевих блисках май,

На пурпуровій хмарі вранці сіла

І бачила довкола рай і рай!

Вона була невинна, як дитина,

Пахуча, як розцвілий свіжо гай.

Явилась друга - гордая княгиня,

Бліда, мов місяць, тиха та сумна,

Таємна й недоступна, мов святиня.

Мене рукою зимною вона

Відсунула і шепнула таємно:

«Мені не жить, тож най умру одна!»

І мовчки щезла там, де вічно темно.

Явилась третя - женщина чи звір?

Глядиш на неї - і очам приємно,

Впивається її красою зір.

То разом страх бере, душа холоне

І сила розпливається в простір.

Спершу я думав, що бокує, тоне

Десь в тіні, що на мене й не зирне -

Та враз мов бухло полум’я червоне.

За саме серце вхопила мене,

Мов сфінкс, у душу кігтями вп’ялилась

І смокче кров, і геть спокій жене.

Минали дні, я думав: наситилась,

Ослабне, щезне… Та дарма! Дарма!

Вона мене й на хвилю не пустилась,

Часом на груді моїй задріма,

Та кігтями не покида стискати;

То знов прокинесь, звільна підійма

Півсонні вії, мов боїться втрати,

І око в око зазира мені.

І дивні іскри починають грати

В її очах - такі яркі, страшні,

Жагою повні, що аж серце стине.

І разом щось таке в них там на дні

Ворушиться солодке, мелодійне,

Що забуваю рани, біль і страх,

В марі тій бачу рай, добро єдине.

І дармо дух мій, мов у сіті птах,

Тріпочеться! Я чую, ясно чую,

Як стелиться мені в безодню шлях

І як я ним у пітьму помандрую.

X. « Надходить ніч. Боюсь я тої ночі!..»

Надходить ніч. Боюсь я тої ночі!

Коли довкола світ увесь засне,

Я тільки сам замкнуть не можу очі:

Загиб спокій, і сон мина мене.

Я сам сиджу і риюсь в своїй рані,

І плачу й тужу, плачу і клену,

І мрії всі летять, біжать, мов п’яні,

До неї! Бачать лиш її одну.

І бачиться, що з мріями отими

Й душа моя летить із тіла геть;

І щось, немов крилаті серафими,

Несе її - і чую я їх лет.

До мене ж безграничная тривога,

Бліда розпука підсідає вмить,

І чорні думи, мов з фортуни рога,

На мене ллє, щоб світ мені затьмить.

І бачиться, що я в якійсь безодні,

Де холод, слизь і вітер, темно скрізь,

І виють звірі, люті та голодні,

І стогне бір, і гіллям б’ється ліс.

Ось на розпутті я стою пустому

І весь тремчу, гадюка серце ссе,

Не видно шляху, тільки голос грому

Якусь погрозу дикую несе.

І я безсильний, хорий, і утома,

Мов млинове каміння, тисне грудь,-

Бездомний - я бажав би бути дома,

В теплі бажав би, в щасті відітхнуть.

Я, що так довго, гаряче кохаю

І за любов знайшов погорду й глум,

Бажаю хоч на хвилю бути в раю,

Обнять тебе, ціль моїх мрій і дум.

Обнять тебе, до серця пригорнути,

Із твоїх уст солодкий нектар пить,

В твоїх очах душею потонути,

В твоїх обіймах згинуть і ожить.

Та дощ січе, скрипить обмокле гілля,

Вихри ревуть: «Дарма! Дарма! Дарма!»

І заревло скажене божевілля

У серці: «Ні! Чи ж виходу нема?

Ні! Мусить буть! Не хочу погибати,

Не знавши хоч на хвилечку її!

Хоч би прийшлось і чорту душу дати,

А сповняться бажання всі мої!»

І чую, як при тих словах із мене

Обпало щось, мов листя, мов краса,

А щось влилося темне і студене,-

Се віра в чорта, віра в чудеса.

XI. «Чорте, демоне розлуки…»

Чорте, демоне розлуки,

Несповнимих диких мрій,

Недрімаючої муки

І несправджених надій!

Слухай голосу розпуки!

Буду раб, невольник твій,

Весь тобі віддамся в руки,

Лиш те серце заспокій!

Враз з тобою на страждання

Я готов навік піти,-

Лиш одно мені бажання

Заспокій тепера ти.

За один її цілунок

Най горю сто тисяч літ!

За любов її і ласку

Дам я небо, рай, весь світ.

XII. «І він явивсь мені…»

І він явивсь мені. Не як мара рогата,

З копитами й хвостом, як виснила багата

Уява давніх літ,

А як приємний пан в плащі і пелерині,

Що десь його я чув учора або нині,-

Чи жид, чи єзуїт.

Спинивсь. Лиця йому у пітьмі не видати.

Зареготавсь та й ну мене в плече плескати.

«Ха-ха! Ха-ха! Ха-ха!

Ось новість! Куріоз! Ось диво природниче!

Пан раціоналіст, безбожник - чорта кличе!

Ще й душу напиха!

Мій панцю, адже ж ви не віруєте в бога!

Я ще недавно чув край вашого порога -

Підслухую не раз -

Як голосили ви так просто конфіскабль:

«Ne croyant pas au Dieu je ne croye pas au diable!»⁴

Що ж сталось нині з вас?

Невже ж я - а, pardon,⁵ що зараз не представивсь!

Та думаю, що ви, хто я є, догадались -

Невже ж я ближчий вам

Чи можливіший вам здаюсь від пана бога?

Чи легша вам здалась до сатани дорога,

Аніж на небо там?

Спасибі вам за се довір’я! Розумію!

У вас бажання є, ви стратили надію,

Сказали: як біда,

То хоч до жида йди чи пак до чорта; що там,

Що стільки літ його мішали ви з болотом,

Кричали: чорт - луда!

Ось бачите, куди веде неосторожність!

Ускочили в таке, що хоч вдаряйсь в побожність

Або до чорта в путь!

Та ще й з душею! Ах! Даруйте за нечемність!

Сміяться мушу знов. Пекельна се приємність

Від вас про душу чуть.

Сто тисяч літ горіть готові? Ха-ха! Друже!

Се спорий шмат часу! А ще недавно дуже

Чи не казали ви:

«Душа - то нервів рух?» Значить, загинуть нерви,

То і душі капут! То як же се тепер ви

Згубили з голови?

І що ж, скажіть мені, оферта ваша варта?

Се ж в газардовій грі фіктивна, кепська карта.

Чи чесно се, скажіть?

Вам хочесь те і те… конкретне, а мені ви

Даєте пшик. Се стид! Не думав, що такі ви,

І з чортом так не слід!

А втім, голубчику, оферта ваша пізна!

Та ваша душенька - се коршма та заїзна,-

Давно в ній наш нічліг.

Чи я дурний у вас добро те купувати,

Що й без куповання швиденько буду мати

Без клопотів усіх!

І знайте ще одно. Ота, що так за нею

Ви побиваєтесь і мучитесь душею,

Є наша теж якраз.

Спішіться ж, паночку, до пекла, як до балю!

Там власноручно сам віддам вам вашу кралю.

Au revoir⁶ у нас!»

Ще раз зареготавсь і по плечі легенько

Мене він поклепав та й геть пішов швиденько,

Мов пильне діло мав.

А я стояв, мов стовп, лице моє горіло,

Стид душу жер; замість добуть, на що кортіло,

Я ще від чорта облизня спіймав!

XIII. «Матінко моя ріднесенька!»

Матінко моя ріднесенька!

В нещасний час, у годину лиху

Ти породила мене на світ!

Чи в тяжкім грісі ти почала мене,

Чи прокляв мене в твоїм лоні хто,

Чи лиш доля отак надо мною смієсь?

Не дала ти мені чарівної краси,

Не дала мені сили, щоб стіни валить,

Не дала мені роду почесного.

Ти пустила мене сиротою у світ,

Ти дала ще мені три недолі в наділ,

Три недолі важкі, невідступнії.

Що одна недоля - то серце м’яке,

То співацькеє серце вразливеє,

На красу, на добро податливе.

А що друга недоля - то хлопський рід,

То погорджений рід, замурований світ,

То затроєний хліб, безславний гріб.

А що третя недоля - то горда душа,

Що нікого не впустить до свого нутра,

Мов запертий огонь, сама в собі згора,

Матінко моя ріднесенька!

Не тужи ти за мною, не плач в самоті,

Не клени, як почуєш, що я зробив!

Не сумуй, що прийдеться самій доживать,

Що прийдеться самій у гріб лягать,

Що не буде кому очей затулить!

Не клени своє бідне, безсиле дитя!

Доки міг, то я тяг сю тачку життя,

Та тепер я зламався і збився з пуття!

Я не можу, не можу спинити того,

Що, мов чорная хмара, на мене йде,

Що, мов буря, здалека шумить-гуде!

Я не хочу на світі завадою буть,

Я не хочу вдуріть і живцем озвіріть -

Радше темную ніч, аніж світло зустріть!

XIV. «Пісне, моя ти підстрелена пташко…»

Пісне, моя ти підстрелена пташко,

Мусиш замовкнуть і ти.

Годі ридати і плакати тяжко,

Час нам зо сцени зійти.

Годі вглибляться у рану затрутую,

Годі благать о любов.

З кождою строфою, з кождою нутою

Капає з серденька кров.

З кождою строфою, з кождою нутою

Слабшає відгомін твій…

Пісне, напоєна горем-отрутою,

Час тобі вже на спокій.

XV. «І ти прощай!..»

І ти прощай! Твого ім’я

Не вимовлю ніколи я,

В лице твоє не гляну!

Бодай не знала ти повік,

Куди се я від тебе втік,

Чим гою серця рану.

Мене забудь швиденько ти,

Своїх діток люби, пести,

Будь вірна свому мужу!

І не читай моїх пісень,

І не воруш ні вніч, ні вдень

Сю тінь мою недужу.

А як де хтось мене згада,

Най тінь найменша не сіда

На вид твій, квітко зв’яла!

І не блідній, і не дрожи,

А спокійнісінько скажи:

«Ні, я його не знала!»

XVI. «Даремно, пісне!..»

Даремно, пісне! Щез твій чар -

Втишати серця біль!

Не вирне сонце вже з-за хмар!

Пропала ярь! Пропала ярь!

На душу впала цвіль.

Даремно, пісне! Тихо будь!

Не сип ще мук до мук!

Без тебе туга тисне грудь,-

Та ти в ту ж путь, та ти в ту ж путь

Несеш жалібний згук.

Даремний спів! В акордах слів

Не виллю своїх скрут.

Як мовчки я терпів, болів,

Так мовчки впаду без жалів

В нірвани темний кут.

XVII. «Поклін тобі, Буддо!»

Поклін тобі, Буддо!

В темряві життя

Ти ясність, ти чудо,

Ти мир забуття!

Спокійний, величний,

Ти все поборов:

І блиск царювання,

І гнів, і любов.

З царя жебраком ти,

Душею моцар,

Півсвіту осяяв

Твого духу чар.

Ти царство покинув,

Щоб духом ожить;

Зірвав усі пута,

Щоб нас слобонить.

І довгії літа

Промучився ти,

Щоб корінь страждання

Людського знайти.

Знайшов ти той корінь

У серці на дні,

Де пристрасті грають,

Надії марні.

Де гнів палахкоче,

Любов процвіта,

Луди павутинням

Наш дух опліта.

І мулить, і мулить,

Прогонює мир,

І тягне в сансару,

В життя дикий вир.

Та з пристрастів пекла

Ти вивів людей,

Не тьмив їх туманом

Загробних ідей.

Безсмертне лиш тіло,

Бо жаден атом

Його не пропаде

На віки віком.

Та те, що в вас плаче,

Горить і терпить,

Що творить, що знає,

Що рветься й летить -

Те згасне, мов огник,

Мов хвиля пройде,

В безодні нірвани

Спокій віднайде.

Поклін тобі, світлий,

Від бідних, блудних,

Що в пристрастів путах

Ще б’ються міцних!

Поклін і від мене,

Що скочу як стій

Із тиску сансари

В нірвани спокій!

XVIII. «Душа безсмертна!..»

Душа безсмертна! Жить віковічно їй!

Жорстока думка, дика фантазія,

Лойоли гідна і Торквемади!

Серце холоне і тьмиться розум.

Носити вічно в серці лице твоє,

І знать, що з другим зв’язана вічно ти,

І бачить з ним тебе й томитись -

Ох, навіть рай мені пеклом стане!

Творця хвалити? За що хвалити його?

Що в моїм серці сей розпалив огонь

І в насміх призначив розлуку?

Рай показав і затріснув браму!

Та пану богу я не хочу блюзнить,

Бо пощо вірних щирі чуття дразнить?

Мов актор той, мечем махати

На паперовії страхопуди?

Я не романтик. Міфологічний дим

Давно розвіявсь із голови мені;

Мене не тішать ані страшать

Привиди давньої віри млисті.

Бо що ж є Дух той? Сам чоловік його

Создав з нічого, в кождій порі й землі

Дає йому свою подобу,

Сам собі пана й тирана творить.

Одно лиш вічне без початку й кінця,

Живе і сильне,- се є матерія:

Один атом її тривкіший,

Ніж всі боги, всі Астарти й Ягве.

Безмірне море, що заповня простір,

А в тому морі вир повстає сям-там -

Се планетарная система,-

Вир той бурлить, і клекоче, й б’ється.

В тім вирі хвилі - сонце, планети є,

В них міліарди бомблів дрібних кишать,

А в кождім бомблі щось там мріє,

Міниться, піниться, поки не присне.

Се наші мрії, се наша свідомість,

Дрібненький бомблик в вирі матерії.

Та бомблі згинуть, вир утихне,

Щоб закрутиться знов десь-інде.

Безцільно, вічно круговорот отсей

Іде і йтиме; сонця, планет ряди

І інфузорії дрібненькі,

Всьому однакова тут дорога.

Лише маленькі бомблики людськії,

Що в них частинка виру відбилася,

Міркують, мучаться, бажають

Вічності море вмістити в собі.

І уявляють вічність на образ свій,

Дають свій вигляд, власну подобу їй,

А там лякаються, мов діти,

Мар, що породила їх уява.

Я не дитина, я не лякаюсь мар,

Неначе в’язень з дому тортур і кар,

Душа моя на волю рветься

В мами матерії лоні вснути.

Бажає бомблик приснути радісно,

Згасить болючу іскорку - свідомість,

З людства свойого ні пилинки

В вічність не хоче нести з собою.

XIX. «Самовбійство - се трусість…»

«Самовбійство - се трусість

Се втека з борні,

Ошуканськая кріда»,-

Так скажуть мені.

Ах, панове! Про трусість

Мовчіть ви мені!

Чи ви нюхали порох

В життєвій війні?

Чи ви лоб свій розбили

О дійсності мур?

Чи вам звісно, як смачно

На гаках тортур?

«Самовбійство - се прогріх,

Безправ’я і злість…»

Най вам слово Христове

На се відповість.

Як Христос по землі ще

Навчати ходив,

То зустрів чоловіка,

Що в шабас робив.

«Як же можна! Се прогріх!» -

Обурився хтось,

Та робітнику строго

Промовив Христос:

«Коли знаєш, що чиниш -

Блаженний єси;

А не знаєш, що чиниш -

Проклятий єси.

Коли знаєш, що чиниш -

Закон твій - ти сам;

А не знаєш, що чиниш -

Закон є твій пан».⁷

Для знающих знання їх -

Найвищий закон;

Незнающі в законі

Най гнуться карком.

Чи я знаю, чи чиню,

Се знаю лиш я -

І такий, що мене зна

Ще ліпше, ніж я.

XX. «Отсей маленький інструмент…»

Отсей маленький інструмент,

Холодний та блискучий…

Один кивок… один момент…

І крові ключ кипучий…

Легенький крик… безсильний шепт,

А там - поклін покірний,-

Отсе весь лік, отсе рецепт

На весь мій біль безмірний.

В отсей маленький інструмент

Кладу маленьку кулю

І замість любки на момент

Його до серця тулю.

Один кивок… легенький гук,

Неначе свічка здута,

І він з моїх упаде рук,

І з мене спадуть пута.

Один момент - хіба ж се гріх?

І пощо так страждати?

Марний комар, пустий горіх,

Та й пощо заважати?

Ядро завмерло - геть марну,

Порожнюю лушпину!

Один кивок! За мить одну

Навіки я спочину.

КОМЕНТАРІ

ЗІВ’ЯЛЕ ЛИСТЯ

ЛІРИЧНА ДРАМА

Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя. Лірична драма Івана Франка» Львів, 1896.

Окремі поезії «Першого жмутка» друкувалися в періодичних виданнях за кілька років до виходу збірки «Зів’яле листя».

Після виходу з друку першого видання збірки «Зів’яле листя» окремі вірші з неї друкувалися у хрестоматіях, альманахах та інших виданнях. Так, готуючи до друку в 1903 р. антологію української поезії «Акорди», Франко вмістив в ній чотири поезії: із «Першого жмутка» - «Я не жалуюсь на тебе, доле…» (с. 108); з «Другого жмутка» - «Зелений явір…» (с. 104), «Отсе тая стежечка…» (с. 105), «Як почуєш вночі край свойого вікна…» (с. 104).

Перед друкуванням в «Акордах» цих поезій І. Франко зробив у них деяку мовно-стилістичну правку. Так, написання слова міні виправив на мені, слово квіти замінив на цвіти, єї - на її. У першому рядку вірша «Як почуєш вночі край свойого вікна…» поет замінив слово вночі на часом. Замінені слова квіти і вночі були поновлені автором у виданні 1911 р.

У 1911 р. у Києві вийшло з друку друге видання збірки «Зів’яле листя». У збірці надрукована «Передмова» до першого видання та «Переднє слово» до другого видання.

Київська цензура вилучила з цього видання два вірші: з «Першого жмутка» - «Не боюсь я ні бога, ні біса» та з «Третього жмутка» - «Душа безсмертна! Жить віковічно їй». В доповіді київського цензора С. Щоголєва Петербурзькому цензурному комітету від 14 січня 1909 р. зазначалося, що названі Франкові вірші збуджують народ проти царя: «На стор. 12, у 5 рядку вірша, прикладається до царів зухвало-зневажливий епітет «держилюдів»; у вірші на стор. 104 міститься хула на господа бога, який порівнюється з паперовим опудалом». У висновку цензор пропонував «вилучити вказані сторінки» (ЦДІА СРСР, ф. 779, оп. 4, спр. 310, арк. 126).

Подається за виданням 1911 р. з поновленням вилучених царською цензурою двох поезій: «Не боюсь я ні бога, ні біса» та «Душа безсмертна! Жить віковічно їй», які друкуються за виданням 1896 р.

ПЕРШИЙ ЖМУТОК

I. «По довгім, важкім отупінню…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891 р., № 17, с. 328. Збереглися два автографи: відділ рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, ф. 3, № 206 і 228.⁸

Четвертий рядок першої строфи в них відмінний від основного тексту. В автографі він читається так:

Язиками буха огень…

Три останні рядки третьої строфи автографа № 206 мають такі розходження порівняно з основним текстом:

Хоч я поливав ї слізьми -

Враз вітер повіяв, щез попіл,-

Тепер ти сю іскру прижми!

II. «Не знаю, що мене до тебе тягне…». Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низин», 1893, с. 92 - 93. Зберігся автограф (ф. 3, № 228, с. 15), в якому третя, четверта, п’ята строфи і перший рядок шостої строфи мають такі розходження порівняно з основним текстом:

Я чуюсь сильним, чуюся свобідним,

Мов той, що вирвався з тюрми на світ;

Веселим чуюсь, щирим і лагідним,

Яким я був за давніх, давніх літ.

І, попри тебе йдучи, я дрижу,

Як не дрижав перед грізнов судьбою;

В твоє лице тривожно так гляджу,

Що впав би, знать, ось-ось перед тобою.

І якби слово прорекла ти к мині,

Я б був щасливий, наче цар могучий,

Але здаєсь, що в тій самій хвилині

З очей би сліз поллявся потік рвучий.

Не знаю тя, ні брат я твій, ні сват…

III. «Не боюсь я ні бога, ні біса…». Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низин», 1893, с. 93-94. Зберігся автограф: ф. 3, № 228, с. 15-16.

IV. «За що, красавице, я так тебе люблю…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891 р., № 17, с. 328. Збереглися два автографи (ф. 3, № 228 і 251), що мають незначні розбіжності в тексті порівняно з виданням 1911 р.

Другий рядок третьої строфи автографа № 251 читається так:

Квилить і тріпаєсь - тоді глибокий сум…

Останній рядок четвертої строфи цього автографа читається так:

І відвертаюсь я, й душа моя болить.

V. «Раз зійшлися ми случайно…». Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низин», 1893, с. 95, з таким зміненим першим рядком:

Раз ми здибались случайно…

Під назвою «Раз ми здибались случайно» вірш надрукований у виданні 1896 р., а також, очевидно по недогляду, ця назва потрапила до змісту збірки 1911 р.

Зберігся автограф (ф. 3, № 228, с. 16), в якому відсутня остання строфа. Крім того, п’ятий рядок четвертої строфи в автографі читається так:

Шлю в догони погляд свій.

VI. «Так, ти одна моя правдивая любов…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891 р., № 17, с. 328.

VII. «Твої очі, як те море…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891 р., № 17, с. 328.

Зберігся автограф (ф. 3, № 193), в якому два останні рядки другої строфи читаються так:

З них надія, мов зірниця,

Переблискує мені.

VIII. «Не надійся нічого». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1895 р., № 23, с 268.

IX. «Я не надіюсь нічого…». Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низин», 1893, с. 97-98.

X. «Безмежнеє поле в сніжному завою…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891 р., № 17, с. 328. Збереглися три автографи (ф. 3, № 206, 228 і 251), що мають розходження порівняно з основним текстом. В автографі № 251 відсутня перша строфа, перший рядок другої строфи читається так:

Неси ж мене, коню, по бистрому полю.

Другий рядок першої строфи автографа № 206 читається так:

Ох, дай мені простору, волі.

У всіх трьох автографах четвертий рядок другої строфи однаковий і читається так:

Що серце мені розриває.

XI. «Як на вулиці зустрінеш…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891 р., № 19, с. 366. Збереглися три автографи (ф. 3, № 206, 228 і 251). Автограф № 228 має лише три строфи. Другий рядок першої строфи у всіх автографах однаковий і читається так:

То мене минаєш ти.

Однаковий у всіх автографах і другий рядок третьої строфи, який читається так:

Що тобі несе твій дар.

Четвертий рядок шостої строфи в автографах № 206 і 251 однаковий і читається так:

Я ж спадатиму ко дну.

XII. «Не минай з погордою…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891 р., № 19, с. 366. Зберігся автограф: ф. 3, № 251.

XIII. «Я нелюд! Часто, щоб зглушить…». Вперше надруковано у кн : «З вершин і низин», 1893, с. 100.

XIV. «Неперехідним муром поміж нами…». Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низин», 1893, с. 100 - 101. Збереглися два автографи (ф. 3, № 206 і 228), які мають певні розходження порівняно з основним текстом. Так, в автографі № 206 є четверта строфа, яка відсутня в основному тексті:

Невже навсе ти щезла? Де ти, зірко?

Вкажись, засяй лишень! Не будь моя,

Любві твоєї не бажаю я -

Вкажись лиш! Ох, бо в пітьмі в’януть гірко.

Що зо мною? Доле, доле!

На яке закляте поле

Я зайшов?

Перший і другий рядок другої строфи в обох автографах читається так:

Ще здалека слідить тебе мій взір,

Твій свіжий слід я рад би цілувати.

Четвертий рядок третьої строфи має відмінну редакцію в кожному автографі. В автографі № 206 він читається так:

І в серці холод… Мряка вколо й дим;

В автографі № 228 він має такий вигляд:

А в серці холод… Дим усе те, дим!..

XV. «Не раз у сні являється мені…». Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низи»», 1893, с. 101. Збереглися два автографи (ф. 3, № 192 і 281), які мають певні розходження порівняно з основним текстом.

Другий рядок першої строфи в обох автографах читається так:

О любко, образ твій, такий чудовий…

Четвертий рядок другої строфи в обох автографах читається так:

Що цілував колись в порі любові.

XVI. Похорон пані А. Г. Вперше надруковано без заголовка в журн. «Зоря», 1891 р., № 19, с. 366. Збереглися два автографи (ф. 3, № 206 і 251), які мають незначні розходження порівняно з основним текстом.

Наприклад, в автографі № 206 другий рядок першої строфи читається так:

Ота рука забрукана спочила…

В автографі № 251 цей же рядок має такий вигляд:

Ота рука поганая спочила.

В обох автографах третій і четвертий рядки третьої строфи читаються так:

Текли, не з серця, й мисль твоя глибока

Не ту, в тім гробі.

XVII. «Я не кляв тебе, о зоре…». Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низин», 1893, с. 102.

XVIII. «Ти плачеш. Сліз гірких потоки…». Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низин», 1893, с. 103. Про постійну працю поета над мовою збірки свідчить такий факт: у виданні 1896 р. в цьому вірші в другому рядку останньої строфи було слово «найкрасші», у виданні 1911 р. поет виправив його на «найкращі».

XIX. «Я не жалуюсь на тебе, доле…». Вперше надруковано в журн. «Зоря», 1891 р., № 19, с. 366. Зберігся автограф (ф. 3, № 251), текст якого не має суттєвих розходжень порівняно з основним текстом. Лише останній рядок в автографі читається так:

І вітхнеш в них дух життя рум’яний…

XX. Привид. Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низин», 1893, с. 104-106.

Епілог. Вперше надруковано у кн.: «З вершин і низин», 1893, с. 106.

ДРУГИЙ ЖМУТОК

I. «В Перемишлі, де Сян пливе зелений…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 41-43. Зберігся автограф уривка (ф. 3, № 1613), що не має істотних розходжень порівняно з основним текстом.

II. «Полудне…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896. с. 44-45.

III. «Зелений явір, зелений явір…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 46.

IV. «Ой ти, дівчино, з горіха зерня…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 47.

V. «Червона калино, чого в лузі гнешся?..». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 48.

VI. «Ой ти, дубочку кучерявий…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 49-50.

VII. «Ой жалю мій, жалю…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 51.

VIII. «Я не тебе люблю, о ні…». Вперше надруковано у кн: «Зів’яле листя», 1896, с. 52-54.

IX. «Чому не смієшся ніколи…» Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 55.

X. В вагоні. Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 56.

XI. «Смійтесь з мене, вічні зорі!..». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 57.

XII. «Чого являєшся мені…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 58-59.

XIII. «Отсе тая стежечка…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1896 р., кн. 3, с. 192.

«Житє і слово» - літературно-науковий і громадсько-політичний журнал революційно-демократичного спрямування. Виходив у Львові в 1894-1897 рр. За редакцією І. Франка.

XIV. «Якби знав я чари…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1896, кн. 3, с. 192-193.

XV. «Що щастя? Се ж ілюзія…» Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1896, кн. 3, с. 193-194.

Шлеміль - герой повісті «Чудна історія Петера Шлеміля» німецького письменника А. Шамісо (1781-1838). Щоб розбагатіти, Шлеміль продав чортові за золото власну тінь.

XVI. «Як не бачу тебе…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 66.

XVII. «Як почуєш вночі край свойого вікна…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 67.

XVIII. «Хоч ти не будеш цвіткою цвісти…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1896, кн. 2, с. 120-121.

XIX. «Як віл в ярмі…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1896 р., кн. 2, с. 120.

XX. «Сипле, сипле, сипле сніг…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1896 р., кн. 2, с. 119-120.

ТРЕТІЙ ЖМУТОК

I. «Коли студінь потисне…». Вперше надруковано в журн. «Житє і слово», 1896, кн. 2, с. 120.

Друкуючи вірш у збірці «Зів’яле листя», автор зробив у ньому деякі зміни: додав третю строфу та переробив другу. Замість рядків:

Так і пісня не ллється

Під вагою турбот і біди…

у збірці надруковано:

Чом же пісня та ллється

Під вагою турбот і біди?

II. «Вона умерла!..». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 74-75.

III. «Байдужісінько мені тепер…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 76.

IV. «В алеї нічкою літною…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 77-78.

V. «Покоїк і кухня, два вікна в партері…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 79-80. Зберігся автограф (ф. 3, № 253), писаний олівцем на звороті листа. Текст автографа не має істотних розходжень порівняно з основним текстом.

VI. «Розпука!..». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 81.

VII. «Не можу жить, не можу згинуть…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 82-83.

VIII. «Я хтів життю кінець зробить…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 84-85.

IX. «Тричі мені являлася любов…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 86-88. Зберігся неповний чорновий автограф (ф. 3, № 1613), в якому перший рядок читається так:

Три рази я в житті стрічав любов…

Автограф писаний чорним олівцем на потертому папері, частину слів прочитати неможливо.

X. «Надходить ніч…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 89-91.

XI. «Чорте, демоне розлуки…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 92.

XII. «І він явивсь мені…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 93-95.

XIII. «Матінко моя ріднесенька!..». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 96-97.

XIV. «Пісне, моя ти підстрелена пташко…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 98.

XV. «І ти прощай…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 99.

XVI. «Даремно, пісне! Щез твій чар…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 100.

XVII. «Поклін тобі, Буддо!..». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 101-103.

XVIII. «Душа безсмертна! Жить віковічно їй!..». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 104-106. Зберігся автограф (ф. 3, № 199, с. 17-18), писаний олівцем. Друга строфа автографа читається так:

Носити вічно в серці образ твій

І вічно знати, що ти не моя.

І згадувать тебе й шукати,

Ох, навіть рай мені пеклом стане!

Третій рядок четвертої строфи має такі розходження порівняно з основним текстом:

Немов актор, мечем махати…

Лойола Ігнатій (1491-1556) - засновник ордену єзуїтів, родом із Іспанії.

Торквемада Томас (бл. 1420-1498) - посідав найвищу владу в іспанській інквізиції. Відзначався особливою жорстокістю.

Астарта - у міфології семітських народів богиня родючості, материнства й кохання; у деяких народів богиня місяця, шлюбу, війни.

Ягве - верховне божество в іудаїзмі.

XIX. «Самовбійство - се трусість…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 107-108.

XX. «Отсей маленький інструмент…». Вперше надруковано у кн.: «Зів’яле листя», 1896, с. 109.

____________

Франко І. Я.

ЗІВ’ЯЛЕ ЛИСТЯ

збірка поезій

039

Друкований текст для вичитування взято з:

Іван Франко. Зібрання творів у п’ятидесяти томах.

т. 2. Поезія. Київ, «Наукова думка», 1976.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Більшість електронних текстів взято з сайту https://www.i-franko.name/

© Остаточне вичитування, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2020

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2020

¹ - Другий том 50-ти томного видання творів Івана Франка ми розбили на чотири частини. Це зроблено для зручності завантаження книги. Прим. «Відкрита книга».

² - Будь мужньою людиною і не йди моїм слідом! (нім.).- Ред.

³ - Іксіон - герой давньогрецького міфу, якого Зевс катував на колесі.

⁴ - Не вірячи в бога, я не вірю в чорта! (франц.).- Ред.

⁵ - Пробачте (франц.).- Ред.

⁶ - До побачення (франц.).- Ред.

⁷ - Слів тих даремно шукати в Євангелії, та вони заховалися в однім старім грецькім рукописі. «Коли знаєш, що чиниш - блаженний єси, а коли не знаєш, що чиниш - проклятий єси, яко переступник закону». Прим. І. Франка.

⁸ - Далі посилання на цей фонд подаватиметься скорочено: ф. 3, № …