Грабовський П. А.

ХВИЛЯ

(Збірка поезій)

ПЕРЕДМОВА

Нова збірка моїх переспівів складається з поетів - англійських, французьких, італьянських, іспанських, німецьких, скандінавських, слов’янських, грузинських, вірменських, а найбільше мадярських. Є тут поети дуже старі, славнозвісні, є й такі, що сучасному читачеві, особливо українському, мало ще відомі. Про добір перекладів я не дбав, маючи на думці подавати нашій громаді все, що може бути для неї цікавим з того або іншого погляду.

Павло Грабовський

Якутськ, 1899

Роберт Бернс

СТАРЧАЧА ГУЛЬНЯ

Кантата

РЕЧИТАТИВ

Сумно стало в темнім гаї,

Вітер повіває,

Стужа дме, степи безкраї

Білий сніг вкриває.

Почина кругом смеркати...

В шинк до Пузі Нансі¹

Зібралися погуляти

На ніч голодранці.

Ось погляньмо, як вони

Пропивають там штани.

Співають, і регочуться,

Та так тобі свистять,

Що в голові морочиться,

А стіни аж тремтять.

Притулився коло печі

Дід з красунею удвох,-

Торба з хлібом давить плечі,

Дране руб’я на обох.

Обнялись собі гарненько,

Раз за разом цмок та цмок -

Їм і тепло, й веселенько,

Хоч задубли до кісток.

Раз за разом дівка губи

Козакові підставля

Та погані свої зуби

На всю хату вискаля.

Що то чарка, що то ласка:

Людське серце ожива;

Цмок та цмок - мов пуга ляска,

А старий гультяй співа.

ПІСНЯ

Я під Марсом народивсь,

З ворогами добре бивсь,

Шрам і рану маю здавна...

Рана - з бабою сваривсь,

Шрам - з французами зустрівсь,

А не кинув тарабана.

Гей, трам-трам;

Гей, трам-трам,

Тарарарарам!

Довелося буть мені

З генералом на війні

Край Абрамського Кургана;²

Був і там я, де з землі

Ми Моро³ зовсім змели

Під сей гуркіт тарабана:

Гей, трам-трам і т. д.

Вів нас Куртис... Відтяла

Руку й ногу куля зла;

Бачу - справа препогана...

Але в пекло пхають знов -

З Елліотом я пішов,-

Жалко стало тарабана!

Гей, трам-трам і т. д.

От і треба - що казать -

На милиці шкандибать;

Замість злота одіж драна...

Та зі мною все моє -

І дівчатко, й чарка є,

Не бажав би й тарабана.

Гей, трам-трам і т. д.

Хоч не раз, не два, не три

Завірюха та вітри

Скубли з рана та й до рана.

А лахміття як продам,

То такий бенкет завдам,

Що не вчув би й тарабана!

Гей, трам-трам;

Гей, трам-трам,

Тарарарарам!

РЕЧИТАТИВ

Не спиниш нічим гультіпаку;

Аж хата трясеться; щури

Та миші давай з переляку

Втікати скоріш до нори.

«А ти?» - із кутка промовляє

Скрипаль до красуні; вона

Вже вершу свою роззявляє

І пісню співать почина.

ПІСНЯ

І я дівкою була,

А коли - й сама забула;

Про коханця аби вчула,

То й тепер з ума б зійшла.

Тато мій служив гусаром,

У казармі я знайшлась;

Бачте, люди, що недаром

За гусара віддалась.

Хор

Тра-ла-ла, тра-ла-ла,

За гусарина пішла!

Не який-небудь моргун...

Мов орел той сизокрилий,

Отакий він був, мій милий,

Тарабанщик мій, джигун.

Личко все пашіло жаром;

Ніжка б пані придалась...

Бачте, люди, що недаром

За гусара віддалась.

Хор

Тра-ла-ла, тра-ла-ла,

Що з гусарином втяла!

Та гусара-молодця

Я швиденько геть прогнала:

На попа його зміняла,

На святого панотця.

Гріх мій взяв він незабаром,

А до тіла всім вам - зась...

Бачте, люди, що недаром

Я така собі вдалась.

Хор

Тра-ла-ла, тра-ла-ла,

Від гусарина втекла!

Але скоро і з попом

Мені збридло женихатись;

Почала я тут кохатись

Із цілісіньким полком.

Хлопець, дід - з однаким палом

Я до всякого тяглась,

Аби звався лиш гусаром,

Бо така собі вдалась.

Хор

Тра-ла-ла, тра-ла-ла,

За дружину всім була.

Остогидло воювать,

Вороги вчинили згоду:

Я осталася без роду,

Довелося старцювать.

Раз тинялась я базаром,

З козаком оцим зійшлась,

Бачу з виду - був гусаром,

То всім серцем віддалась.

Хор

Тра-ла-ла, тра-ла-ла,

Знов гусарина знайшла!

Пожила я на віку

Вже й сама не тямлю скільки;

Пісня з чаркою горілки

Мені й досі по смаку.

Не гидую божим даром,

Аби п’яна напилась,

То й щаслива я з гусаром,

Бо така собі вдалась.

Хор

Тра-ла-ла, тра-ла-ла,

Аби чарочка була!

РЕЧИТАТИВ

З дівчиною сидить та п’є

В кутку Андрій, штукар, байдуже,

Він хора слухає не дуже,

Балака нишком про своє.

Та годі пити; скоком-боком

Коханку він поцілував,

Скрививсь, крутнувсь, пожартував

І, глянувши веселим оком,

З поважним видом заспівав.

ПІСНЯ

Чарка мудрим чинить шкоду,

Зух дуріє на суді,

А я дурень собі зроду...

Що пошкодить сій біді?

Раз книжок мені бабуся

Накупила - все дарма:

Як, бувало, не товчуся,

Не стає мого ума.

От горілка та дівчатка -

Я до них меткий з метких...

На якого, кажу, батька

Вчити дурнів отаких?

Що б там часом не казали,

А в жінках утіха вся...

Раз мене за їх зв’язали,

Як ледаче порося.

Дійшло вдруге до покути...

Вірте, люди, сим попам:

На моєму місці бути

Кожен з них хотів би сам.

А як в церкві хлопців лає!

Глянеш - зовсім присвятивсь...

Хай розумний потурає,

Бо я мало засмутивсь.

Сим мене не обморочиш,

Жарти, смішки - се моє...

В нашій раді скільки хочеш

І поважних дурнів є.

А тепер кінчати треба,

Краще випиймо, чи що!

Коли хто дурний для себе,

То про мене він ніщо.

РЕЧИТАТИВ

За ним на лавці піднялась

Стара марюка. Вона знала,

Де копійчина завелась,

Кишені зручно спорожняла,

Вона сходила всі гаї...

Спіткала доленька її,

Лиху голінницю з голінниць:

Повис коханий верховинець

На шибениці... Удова

По йому плаче і співа.

ПІСНЯ

Любив мій коханець широкі простори,

Тікав од петельки в ріднесенькі гори,

За них все віддав би... Такий мав талан

Іван-верховинець, мій милий Іван.

Хор

Згадайте ж Івана,

Співайте про його,-

Гарніш не бувало

На світі нікого!

Меч візьме та черес із пледом одягне

Так зараз до себе в обійми потягне;

Дівчата аж мліли... Такий мав талан

Іван-верховинець, мій милий Іван.

Хор

Згадайте ж Івана... і т. д.

А як раювали ми з серцем-Іваном,

То так не присниться паняночці з паном:

І воля, і доля... Такий мав талан

Іван-верховинець, мій милий Іван.

Хор

Згадайте ж Івана... і т. д.

Прогнали Івана з питимого краю,

Та дарма... Ще пташка не тьохнула з гаю,

А ми собі в парі... Такий мав талан

Іван-верховинець, мій милий Іван.

Хор

Згадайте ж Івана... і т. д.

Схопили Івана... Будь тричі проклята

Ти, руко нелюдська скаженого ката,

Що голуба вішав... Такий мав талан

Іван-верховинець, мій милий Іван.

Хор

Згадайте ж Івана... і т. д.

Покинув ти, друже, мене, сиротину...

Тоді тільки й легко, як вип’ю чарчину.

А що за козак був, який мав талан

Іван-верховинець, мій милий Іван!

Хор

Згадайте ж Івана,

Співайте про його,-

Гарніш не бувало

На світі нікого!

РЕЧИТАТИВ

Встає скрипаль; де хто гуля,

То він найперший там п’яниця.

Причарувала скрипаля

Товста, висока удовиця;

Доходив ростом до колін

Він їй, а що була за вдача!

Кипіла в тілі кров гаряча,

Хоч куций він.

За скрипку взявся, як утне

Навдивовижу чарівної;

То усміхнеться, то моргне,

А потім як загра сумної

Музика наш, з малих малий.

Негарний, миршавий, дрібненький,

Дібрав ще й вислів жалібненький,

Хоч сльози лий!

ПІСНЯ

Гей, коханко, не журися;

Кинь тужити - не хилися;

Йди до мене - звеселися,

Плюй собі на все!

Хор

Я - музика, без думок

Весь вік граю; з пісеньок

Наймиліша для жінок:

«Плюй собі на все!»

Од весілля до весілля

Ми не знатимем похмілля;

Життя пройде, мов та хвиля,-

Наплюєм на все!

Хор

Я - музика... і т. д.

Хліба-солі буде з тебе;

Аби гріло сонце з неба,

То й нічого нам не треба,-

Наплювать на все!

Хор

Я - музика... і т. д.

Мені в пеклі рай з тобою;

Хай чортяки наді мною

Виють цілою юрбою,-

Наплюю на все!

Хор

Я - музика, без думок

Весь вік граю; з пісеньок

Наймиліша для жінок:

«Плюй собі на все!»

РЕЧИТАТИВ

Тії пісні не скінчив іще скрипаль,

Залицявся до вдови меткий коваль,

Витяг ніж і на музику налетів,

Хіп за бороду,- сердешний затремтів,

Просить богом не чинити йому зла,

А самого наче трясця затрясла;

З ляку трохи не дав дуба неборак,

А коваль коло бабусі сяк і так;

Заспівав... Веселого скрипаль

Удає, хоча коханки йому й жаль.

ПІСНЯ

Я - коваль, все кую,

Люблю працю свою,

Звик кувать;

Довелося пройти

Всякі землі, світи,

Скрізь блукать.

Я в солдатах бував,

Як хто гроші давав;

День мине -

А я вихром гай-гай...

Не шукай, не питай

Там мене!

Хор

Я в солдатах бував... і т. д.

Сиза пташко моя!

Куций блазень чи я,

Мов мені,

Візьме серце твоє?

Мабуть, той, що кує,-

Так чи ні?

Будеш сита ходить,

Ще й горілочку пить,

А збрешу -

Хай одсохне язик;

Кину чарку навік,

Все лишу!

Хор

Будеш сита ходить... і т. д.

РЕЧИТАТИВ

Коваль переважив: бабуся

Його гаряче обняла;

Не пал молодечий вернувся -

Горілка огню додала.

Скрипаль на їх схитра моргає,

Забув безголов’я своє,

А щирої згоди бажає,

Налив та за щастя їх п’є,

Віта на добраніч!

І знов женихатись завзявся,

Ну з іншою смішки справлять;

Її чоловік, що кохався

В Гомері, став вічми стрілять.

Махнувши долонею зручно,

Він їм по потилиці дав,

Аж відляски сипались гучно;

І батька, і матір згадав

Обом на добраніч!

Веселий це був бідорака,

Що, мабуть, і Вахк не стрівав;

Завзятий на все гультіпака,

Він пити на час не вгавав,

Щораз знемагавши на згагу,

Не знав він турботи, аби

Чим-небудь залить свою спрагу,

А потім співають без журби

Усім на добраніч!

ПІСНЯ

Моїх пісень пани

Не люблять, бо вони

На примхи подались і всякі там дурниці,

Але за мною вслід

Летять, немов на мід,

Як за Гомером тим, всі пчоли-працівниці.

Хор

Через теє, через се,

Ну сказать - через усе

Я втеряв кохану;

А зберіг собі ще двох

Та й горнуся до обох,

Маю добру шану.

До дівчаток я привик,

Стане їх мені повік

І на теє і на се,

Ну сказати вам - на все!

Балакають співці

Про муз якісь струмці,

Кастальські джерела і всякі там дурниці,

А мій, брати, Парнас

Ось тута, серед нас,

Де з нами вкупі п’ють і наші чарівниці.

Хор

Через теє, через се... і т. д.

Побачу стан гнучкий -

На се вже я слабкий:

Ласую на красу і всякі там дурниці;

По правді ж вам скажу -

І богові служу,

Бо не служити - гріх: боюсь його десниці!

Хор

Через теє, через се... і т. д.

Кохання потайне

Яке воно смачне:

І захват молодий, і всякі там дурниці!

Надовго нам чи ні

Стає тії бридні,

Та се вже зайва річ, се звісно, що дрібниці...

Хор

Через теє, через се... і т. д.

А скільки раз під час

Збивали з глузду нас

Цілунки запальні і всякі там дурниці!

Але по чарці смик -

Баби ні тик ні мик:

У тебе всі в руках - старі і молодиці.

Хор

Через теє, через се,

Ну сказать - через усе

Я втеряв кохану;

А зберіг собі ще двох

Та й горнуся до обох,

Маю добру шану!

До дівчаток я привик,

Стане їх мені повік!

І на теє і на се,

Ну сказати вам - на все!

РЕЧИТАТИВ

Отак співав собі гульвіса,

Аж коршма з оплесків тряслась,

Бо ланців тут було до біса,

Неначе буря піднялась.

Такий звели скажений галас

Та ляск, що боже борони!

В кутку красуня роздягалась,

А цей скидав свої штани.

Голота пити захотіла;

Всяк руб’я заставля своє,

Блука, як мати породила:

Шинкарка набір не дає.

Як мокра хлюща всі вже п’яні,

А ще беруться за чарки.

«Гуляймо, серце, на останні,-

На ката старцеві латки?»

«Співай-но, брате». Скинув зором

Співець, хоч мало добачав,

Всміхнувся двом своїм Деборам

І розпочав.

ПІСНЯ

В коршмі горілки ще багато,

Не гайся тільки наливать;

Се - наш великдень, наше свято...

Гей, нумо ж пити та співать!

Старці нічого не шанують,

Закони... ну їх к сатані!

Церкви гладких попів годують,

Суди - щоб тішились дурні!

(Хор повторює: «Старці...» і т. д.)

Маєтки, слава та відзнаки -

За їх ми не дамо й шага,

Такі вдались собі бурлаки,

Нам вільна воля дорога!

Хор

Старці... і т. д.

За все ми дякуємо долі,

Що в кого за день урвемо;

На сіні, в стайні чи стодолі

Так смачно з милими спимо.

Хор

Старці... і т. д.

Ми ходим пішки; у ридванах

Хай доганяють нас пани!

Не заздро нам: своїх коханих

Ми не купуєм, як вони.

Хор

Старці... і т. д.

Хай пекла лютого нащадки

Товчуться, поки час біжить;

Нам про життя немає гадки,-

Живем, аби собі прожить.

Хор

Старці... і т. д.

Удармо ж повними чарками

Та заспіваймо без журби:

Честь нашим любкам з дітоньками

І вам, зневажені торби!

Хор

Старці нічого не шанують.

Закони... ну їх к сатані!

Церкви гладких попів годують,

Суди - щоб тішились дурні!

Томас Гуд

I

В працюванні наша сила.

Як візьму я граблі, вила,

Ціп, лопату, косу, серп,

Як подамся в чисте поле,

Як майну в широкий степ,-

Прощавай, напасна доле!

Чи з сокирою почну

Коло хати майструвати,

Не загаюсь - швидко втну;

Вбогим ніколи гуляти,

Хто бідує, той не спить:

Треба їсти, треба пить.

Молочу, орю, рубаю,

Щоб найкраще вийшло -дбаю,

Хочу тільки одного:

Щоб весь вік б’ючись мов риба

Під кінець життя свого

Якусь мати скибку хліба.

Мені сором старцювать

Та прохати запомоги;

Доки служать руки, ноги,

Я не кину працювать;

Піт свій в землю лити буду,

То що-небудь роздобуду.

Часу тратить не люблю,

Між торбишники не встряну;

Як робити коли стану,

Так до діла вже роблю,

Аби ціп, граблі та вила...

В працюванні наша сила.

II

Ластівочка з вирію

Полетить весною,

А я тут захирію

З долею сумною.

Вітерець легесенький,

Що навколо віє,

Сад твій зеленесенький

Холодком обвіє.

Вернеться додомоньку

Та без мене човен;

Я ж схилю головоньку,

Дум журливих повен.

Вже мені не бачити

Рідної країни;

Знаю я, що плачеш ти,

Рвешся з самотини!

Може, так розлучені

Сим далеким морем

І помрем, замучені

Нерозважним горем.

Хмаронька біліється,

Плаває по хвилях,

Мила хата мріється

Там, на скелях білих.

Мабуть, сумно хмароньці -

Попливла в околи;

Мабуть, нам у пароньці

Не сидіть ніколи.

III

Град летить. Нахмарило,

Тьмою все взялось,

Страшно громом вдарило,

Море піднялось.

Ви, несвітські силоньки,

Що піски й вали,

Мов легенькі хвильоньки,

З глибу підняли!

Ви, що потопляєте

В бурю байдаки,

Догори швиряєте

Їх, немов тріски!

Не лякайте пащею,

Не тягніть на дно:

З долею пропащою

Я борюсь давно.

Крутить прірва виючи...

Винесіть мене

В край, де світить гріючи

Сонечко ясне!

IV

Всю ніч пильнували її ми:

Хоча б ворухнулась вона;

Не дише грудьми молодими

Пташина моя чарівна!

Ми пошепки всі говорили,

Боялись її стурбувать,

Життя своє щиро б хотіли

Небозі в той час дарувать.

То ляк, то надія несміла

Боролися в серці щомить;

Засне - нам здається: спочила;

Умерла - ми думали: спить.

Тужливого дня після ночі

Не бачить коханий наш квіт,

А навік заплющені очі

Все дивляться радо на світ.

Феліція Гіменс

* * *

Мені сниться воля мила:

На степу дзюрчать струмці,

Козаченька гойда хвиля

У легенькім байдаці;

Олень вискочив напиться,

Рясні роги вниз загнув,

Зір, мов іскра, спалахнув...

Мила воля мені сниться!

Вище хмар злетів орел,

Мов стріла та задзвеніла,-

За горами буйні крила

У повітрі розпростер.

О, як гірко тут нудиться!

Хоча б парус заманів...

Бачу - сад зазеленів:

Мила воля мені сниться.

В полі діти рвуть квітки,

Стали табором цигани,

З неба дивляться зірки,

А мене гнітять кайдани,

Я журюсь собі щодня…

Скрізь бенкети, шум, гульня,

Серце хоче веселиться:

Мила воля мені сниться!

Роберт Нікколь

* * *

Ти витала тут, доле щаслива!

Тепер в рідній оселі вже пусто,

Всіми кинута батьківська нива

Заростає свиріпою густо.

І згадати - так серденько туже,

Ніяк ради не дам із журбою.

Ось присядьмо укупоньці, друже,

Побалакаєм трохи з тобою.

Було, мати колись, як віночок,

Вбере нашу хатину гарненьку,

Сяде прясти; плигнувши в куточок,

Кіт мурукає їй потихеньку.

Тато з нами почне розмовляти,

Що робилось на білому світі,

Та на добре життя наставляти

Свої любі малесенькі діти.

Поїмо, повстаєм од вечері,

Старий з біблії нам прочитає,

І здавалось не раз, що крізь двері

Божа ласка із неба злітає.

Покладуть нас теплесенько спати,

Заколишуть на всю ніч піснями;

Денний шум стане всюди стихати,

Сон блаженний повіє над нами.

Альфред Теннісон

* * *

Рученьки навхрест поклав ти на груди,

Не мордуватимуть більш тебе люди.

Царство небесне! Чи бачиш, бурлаче:

Крапле роса - се березонька плаче.

Заснуть навіки і злидні, і горе,

Вже не стогнатиме серденько хворе,

Ти не почуєш вразливого слова:

Шумно шумить над тобою діброва.

На світі, друже, немарно прожив ти:

Сміливо йшов проти всякої кривди,

Чесно боровся за праведне діло,

Ближнім віддавши і душу, і тіло.

Царство небесне тобі! Над труною

Хай соловейки щебечуть весною!

Тихого сну не стурбує сичання

Заздрості злої та дуків знущання.

Брехні тебе вже не вкусять ніколи.

Любо на квітах гудуть собі бджоли;

Се, бач, щоб солодко спав ти, небоже...

Спи ж, бо збудити ніщо вже не зможе.

Серед зеленого вільного поля

В гості до тебе не прийде недоля;

Тільки проміннячка сонячні хвилі

Грають у тебе щодня на могилі.

Шекспір

* * *

На самоті, в моїй лихій неволі,

Ридаю я та білий світ клену,

Всім заздрити та скаржитись почну,

Що не зазнав ні щастя, ані долі;

В гірких сльозах зливаю люті болі

І думоньку лелію потайну:

Щоб мати хист і вроду чарівну,

І друзяків, і всяких втіх доволі...

А лиш тебе, о зоре світова,

Згадаю я: душа, мов пташка зрана,

Веселий гімн до неба заспіва;

В тобі, моя голубонько кохана,

Той рай, що й сам король не здобува,-

І вже тоді нема над мене пана!

Томас Мур

I

Увечері дзвін як задзвоне,

То серце з журби аж холоне:

Згадаю про рідну хатину,

Про те, як колись-то кохався,

Про дзвін, що дзвонив, як прощався

Я з домом та кидав дівчину.

Як часом, то тихо й заплачу,

Що краю свого не побачу,

Товариші любі та милі,

Що щастя дізнали зі мною,

Навік десь узяті труною:

Не чути їм дзвону в могилі.

Та скоро й мені вже вмирати...

Другий хтось тут буде співати;

Вітри його голос тужливий

Розвіють кругом по долині...

Я ж ляжу в сирій домовині,

Проживши свій вік нещасливий.

II

Тебе... тебе забути нам? Ніколи!

Поки життя хоч іскра в серці є,

Поки, мов крига, груди не схололи,

За щастя я боротимусь твоє,

О краю мій, найкращий між краями,

Зруйнований та знищений катами!

Коли б ти став великим, як колись,

І незалежним від усіх, як здавна;

Коли б вернулась твоя доля славна -

Пісні мої, як хвиля б, полились;

Але нехай збулась би ся надія,

Кохать не зміг би дужче і тоді я!

Зневажений важким вінцем з тернів,

Змордований в руках гидких тиранів

Неволею та соромом кайданів,

Ти ще миліш зробився для синів,

Мов пелікан годуючи нас кров’ю

Із власних ран - з болінням і любов’ю.

III

Забув співець кохання молоде

І втіхи супокою,

А взявши меч та ліру, сміло йде

Із ворогом до бою.

«Тобі я грав на лірі золотій,

Мій краю співолюбний;

Щоб знов звернуть до тебе рай святий,

Підняв я меч свій згубний».

Там скоро він знайшов собі кінець;

Упавши, в бистрі хвилі

Свій меч навіки закида співець

І струни рве на лірі.

«Про рідну волю я колись співав;

Тепер про що співати,

Як кат усе в кайдани закував,

Став всюди панувати?»

Андрій Парк

* * *

Люта зима за вікном;

В хаті бабуся пряде,

Сивий дідусь перед сном

Тихо розмову веде.

Згадують любо вони

Щастя своєї весни:

Скільки світилось надій молодих

В очах закоханих їх!

Скільки було в них краси!..

Моря сердитого шум,

Луки зелені, ліси,

Дітки приходять на ум.

Згадують любо вони

Щастя своєї весни.

Скільки світилось надій молодих

В очах закоханих їх!

Мертвих - і рідне й чуже -

Всіх пом’янули старі;

Сумно їм думать, що вже

Скоро лежати в землі.

Плачуть, сміються вони,

Що, мов той квіт восени,

Згинули радощі їх світові,

Чари померхли живі.

Едгар По

* * *

Був лицар великої вроди,

Блукав по світах та виспівував радо,

Не дуже зважав на пригоди,-

Шукав Ельдорадо.

Злий досвід мандрівця охмарив;

Знеможений сил молодих підупадом,

Він сумно тинявся та марив

Своїм Ельдорадом.

Гас погляд його марівничий;

Він мовив до тіні: «Моя ти порадо!

Де стежка в той край чарівничий,

В оте Ельдорадо?»

«В долині, заплющивши очі,

Ти знайдеш кінець усім мукам і зрадам,

Бо там царство вічної ночі,

Що звуть Ельдорадом».

Лонгфелло

I

Не кажіть мені з журбою,

Що ні в чім нема пуття.

Все дається боротьбою;

Сором гнити за життя!

Справді, тяжко в світі жити,

Та живем ми не на те,

Щоб в могилу положити

Все велике, все святе.

Хай огонь загасне в зорях,-

Людський дух не погаса,

Не розсиплеться, мов порох,

Його сила і краса.

Не на те нам шлях короткий,

Щоб весь вік бенкетувать,

Щастя пить, як мід солодкий,

А на те, щоб працювать.

Праця жде нас щогодини;

Не спіши з її кінцем;

Доля щирої людини -

Буть героєм і борцем.

Зла та кривди скрізь багато:

Бийся з ними; йди, хоча б

Сам оставсь; борись завзято;

Не мовчи, як звиклий раб!

Що минуло - переплачем;

Зваж на те, що є тепер,

А що буде - то побачим,

Треба діла - не химер.

Берім добрий приклад з того,

Хто, рятуючи других,

Не жалів себе самого,

Не боявсь катів лихих.

Помремо, а наша справа

Кине свій немручий слід;

Не загине марно слава

Наших вчинків і побід.

Так рушаймо вперед зараз,

Не складаймо сумно рук;

Що нам дикий глум і галас,

Що нам пекло лютих мук!

II

На гори тінь нічна лягла...

Між Альпами, вподовж села

Якийсь мандрівець запальний

Ніс короговку, а на ній

Він написав: «Excelsior!»⁴

Сам блідний весь, а зір вража,

Мов блескіт гострого ножа;

Неначе ріг гримів здалік,

Незрозумілий людям клик

Почувся враз: «Excelsior!»

Сніги та провалля страшні...

По хатах світяться огні,

А він байдуже їх мина:

Йому горить мета одна,

Злітає з уст: «Excelsior!»

«Куди ти йдеш через яри?

Там прірва виє, тут вітри

Ревуть, десь буря замете»,-

Сказав дідусь; а він на те

Відрік йому: «Excelsior!»

Прохала дівчина: «Пожди,

До мого серця припади!»

Згадав свої веселі дні,

Аж сльози бризнули дрібні,

І простогнав: «Excelsior!»

Усі кричали: «Схаменись;

В завалах смерть тобі - вернись,

Коли на світі хочеш жить!

Там не один уже лежить».

А він гука: «Excelsior!»

Він переходив Сен-Бернард,

Та не вернувсь відтіль назад,

Ударив дзвін в монастирі,

Як се під хмарами вгорі

Знов розляглось «Excelsior!»

Сніги мандрівця замели,

Його замерзлого найшли;

В руках закляклих він стискав

Ту короговку, що писав

Колись на їй: «Excelsior!»

Загинув навік; труп самий

Лежав, холодний та німий,

Вродливий, гарний, мов живий...

А з неба, наче метеор,

Скрізь пронеслось: «Excelsior!»

Вальтер Скотт

* * *

Чи можна ж нам людиною назвати

Того, хто, вік проживши свій, не зна,

Що в його є на світі рідна мати,

Коханий край, миліша сторона.

Хто не радів, вертаючись додому

Із чужини, уздрівши свій поріг,

Хто пал згасив у серці молодому,

А дум святих і крихти не зберіг.

Шотландіє, мене ти згодувала;

О краю мій, найкращий із країв,

Твоя рука дитину напувала

Міцним питтям, що брала з піль, з гаїв!

Як гляну я на гори та на хвилі,-

Все б любував, дивився все б на вас...

О, хто ж порвать ті давні зв’язки в силі,

Що навіки злучили змалку нас?

Христина Россетті

* * *

Як лежатиму я в домовині німій,

Не тужи, не ридай наді мною;

Ні дерев, ні квіток на могилі моїй

Не сади, друже милий, весною.

Нехай буйна трава там зростає, нехай

Її мочить роса із дощами...

Хоч забути - забудь, хоч кохати - кохай;

Я не встану з холодної ями.

Люба тінь, холодок - їх не треба мені,

Бо навіки в землі заночую;

Не зворушать мене соловейків пісні;

Ні роси, ні дощу не почую.

Ясний ранок свіне, чи день білий мине -

Я дрімать собі нищечком буду;

Радий буду згадать все важке, все сумне,

А ще більше, як все те забуду.

Шеллі

I

На березі сівши морському,

На хвилі в журбі я дививсь:

В просторі німому

Далеко їх поверх котивсь,

А там десь на скали

Вони, наче звірі, стрибали.

Не скинути оком води,

Не зміряти синього моря;

Ще ж більше - куди не піди -

Сліз наших пекельних та горя.

На холодному, темному дні

Чорні хвилі життя озиваються

І по цілій землі розливаються,

Наче гуки проклять голосні.

Що далі, то все студеніше...

Холодна ти, прірво морська;

А ще холодніше

Та глибше недоля людська...

Хто злічить всі перли,

Що хвилі тут люто пожерли?

А скільки сховало на дно

Се море життя світового,

А скільки зажерло воно

Колись молодого й живого?

Порівнявши ті жертви усі,

Замордованих взявши з умерлими,

Не захочем і глянуть на перли ми:

Що нам в їх дивовижній красі?

II

Чи не буде хоч завтра нам краще?

Так себе всі ми дурим оманою,

Втихомирюєм серце боляще

Із журбою його неслухняною.

Всі ми завтрього - більше нічого -

І в багатстві і в злиднях шукаємо,

А живем тим, що є, тим, від чого

Цілий вік задаремно тікаємо.

Вільям Вордсворт

I

Вона сама собі жила,

Без милих, без рідні;

Журливо молодість пройшла,

Немов на чужині.

Так в’яне квітка запашна

На скелі кам’яній;

Так сяє зіронька ясна

У темряві нічній.

Вона умерла... мало хто

Про неї навіть знав;

Ніхто не відає, ніхто,

Як тяжко я конав.

II

Нема як діти: світ не світ -

Вони вже круть та верть...

Ну, як з отих дурних ще літ

Їм зрозуміти смерть?

Гарненьку дівчинку я стрів;

Літ вісім, каже, їй;

З-під чорних кучерів та брів

Світився зір ясний.

Неначе квітонька жива,

Вродлива, чарівна

Була ся пташка лісова,

По-сільськи одягна.

«А скільки всіх вас,- я спитав,-

І хлопців, і дівчат?»

Її мій запит здивував:

«Всіх? Сім». Я знов питать:

«Та де ж вони? Злічи лиш їх!»

«Нас двоє на селі,

А всіх... нас семеро усіх,

Бо два на кораблі.

На гробовищі - брат, сестра,

Тут поблизу і я,

Та ще матусенька стара,-

От наша вся сім’я».

«Тривай. Вас двоє на селі,

Та двоє - адже так? -

Десь плавають на кораблі...

Не вийде сім ніяк».

«Ні, ні, нас семеро усіх! -

Вона на те мені.-

На кладовищі двоє з них

Під лозами в труні...»

«Ну, хай в могилі двоє сплять...

Виходить із сього,

Що вас - не семеро, а п’ять,

П’ять, галочко, всього!»

«Ні, ні, вони ось тут лежать,

А над гробами їх

Цвітуть квітки... не п’ять, не п’ять,

Нас семеро усіх.

Я часто тут, на могилках,

Співаю їм пісень

Або з роботою в руках

Просиджу цілий день.

Тут я з панчішками сиджу,

Чи хусточки рублю,

Або вечеряти ходжу,

Встрічаючи зорю.

Ганнуся почала хворать,

Стогнала якийсь час;

Бог не хотів її карать

І скоро взяв від нас.

Її до ями однесли,

Було се повесні;

Ми з Івасем щоранку йшли,

Гуляли цілі дні.

Минула осінь, гульк - зима:

Санки, спускання, сніг,

А я осталася сама:

Він з нею рядом ліг».

«Та скільки ж вас? Одмов мені:

На небі двоє... Так?

Всіх тільки п’ять...» - «Ні, пане, ні,

Нас сім». - «Та як се, як?

Вже двох нема серед живих,

У бога місце їм».

Вона не слуха слів моїх,

Одно твердить: «Нас сім усіх,

Нас сім, нас сім, нас сім!»

Густав Адольф Беккер

* * *

Я не пам’ятаю, що мені приснилось,

Тільки щось журливе, прикре та сумне...

З жаху я прокинувсь. Серце важко билось,

Мов хтось невідомий стурбував мене.

Певно, мари ночі так мене окрили,

В душу повпивались, наче лютий рій,

Щирі мої сльози разом отруїли,

Викликали бурю дум палких та мрій.

Що се? Знов у грудях сон збудив тривогу?

Що се? Знов я плачу, власне серце рву?

О, я рад сим мукам... Слава, слава богу:

Я конаю - значить, ще не вмер - живу.

Вольтер

* * *

Згиньте швидше, колишні облуди!

Дух завзяття між нами не вмер;

Прокидаються заспані люди,

Рвуть кайдани безглуздих химер.

Проломив я муровану стіну

Послухання та лжі, мов пророк...

Так руйнуймо засади злочину,

Покажім перший сміливий крок!

Нехай полум’я скрізь запалає

Між народом - нам треба огню...

Гей, покиньмо, хто волі бажає,

Всі кумири старі, як бридню!

Луїза Аккерман

* * *

Щораз як я у любощах заласних,

Весь чарами напоєний, тону,

Забувши все, крім вічок твоїх ясних,

Тебе за бога маючи одну,

То думаю, що сей огонь і глина

В моїх руках розсиплються колись,

Що врода ся - то тільки мішанина,

Де мручий тлін з життям на час злились

Що ся краса колись землею стане.

Хто вість мені про тебе принесе?

На камені ім’я твоє кохане

Я напишу, засиплють - от і все...

Але, ждучи журливої події,

Я не тужу, бо так тебе люблю,

Що в серці вже не чую ні надії,

Ні мук важких прощального жалю!

Метерлінк

* * *

Що се чути? О, се - мрії

Молодецьких літ;

Се - бажання, се - надії,

Що розвіяв світ!

Як забути горе, втрати?

Блідний місяць спить...

Гірко серцем замерзати,

Мов мороз крепить.

Млявий промінь ледве мріє,

Ось і він погас...

Сей бідує, той боліє,-

Бог забув про нас.

Всіх мана якась приспала...

Де ти, зоре, де?

Швидше б крига ся розтала..

День чомусь не йде.

Леконт де Ліль

* * *

Нащо ми в світі живемо?

Се дуже важко розв’язати;

В той час останній, як мремо,

Хіба що здужаєм сказати.

Кінець - се ціль життя одна

Після всіх мук, дурниць, облуди…

Пощо ж ти, мріє навісна,

За щастям нас ганяєш всюди?

Вже скільки світ зазнав умів,

Вже скільки він потратив сили,

Але се тільки й зрозумів,

Що не втече ніхто могили!

Без неї не було б думок,

Кохання, слави, втіх - нічого:

Добра і зла... життя б самого

Не плив затруєний струмок.

Отож не бійтесь умирати,

Бо тайну людського життя

Сама смерть зможе розгадати,

Зробитись джерелом знаття!

Коппе

* * *

Сльозинка тремтить в моїм зорі,

В розлуці я світом нуджу...

Всі бачать, що плачу я в горі,

Що все самотою сиджу.

Лілеї головку схиляє

Якесь вболівання сумне,

Замовк соловейко у гаї,

Жаль зорям вечірнім мене.

На серці - і тихо, і смутно;

Погляну, як все зацвіло,

І щастя своє незабутнє

Згадаю, що навік пройшло.

Затьохка в діброві пташина,

Чи зірка заблима ясна:

Немов заговорить дівчина,

Немов усміхнеться вона.

Хозе Маріа де Ередіа

* * *

Одвічним снігом вкриті гори!

Не всякий здужає зійти

На ті верхи, що навіть зори

Буває важко нам звести.

Не раз притулок ви давали

Тим незаляканим борцям,

Що на руках кайдани рвали;

Не раз сприяли ви смільцям.

На ці захмарені бескети,

Де хижий птах спиняє злети,

Ступав завзятий кривди враг;

Тут воля квітом розцвітала,

Відсіль страшна тиранам стала;

Орли зростали в сих горах!

Арман Сільвестр

* * *

Куди пливуть в тумані зорі?

В той край, де в ясному просторі

Ніколи світло не згаса.

Так подамося вслід за ними;

Змахнувши крильми мрій міцними,

Злетім в широкі небеса!

Нависла темрява серпанком;

Се - ніч недовга перед ранком,

Що після смерті всіх нас жде,

Се - та важка, сумна дорога,

Що з темних вирів до порога

Святого сонечка веде.

Минуться сумніви і втрати;

День прийде - інший шлях нам брати;

Огнем рожевої зорі

Освітять нас проміння волі...

Як ті зірки, ми гаснем долі,

Але засяємо вгорі!

Жан Рішпен

* * *

В полі, в гаї сумовитім

Все сніги - кінця нема;

В моїм серденьку побитім

Віє холодом зима.

Вітер листя обриває

На березах, геть несе;

Люта буря завиває

Наді мною - гине все.

Стихло разом щебетання

Пташеняток голосне;

Так покинуло кохання

Одинокого мене.

Віктор Гюго

I

Дитино! Молись за нещасних,

Що долі в житті не зазнали,

А гинули в злиднях напасних,

В огиді мерзенній конали!

Молись за дівчат неповинних,

За в’язнів, що замкнені в тюрмах,

Молись за розпусниць голінних,

Що в гулянках тонуть безжурних.

Молись за мерців у могилах -

За всіх, боротьбою узятих,

Тепер і німих, і безсилих,

Колись-то палких і завзятих!

II

«Як будем тікати ми, сівши в човни,

Щоб нас вороги не дігнали?» -

Гуртом запитали пани.

«Рушайте!» - їм пані сказали.

«Як швидше справдити принадливі сни,

Щоб горя ми більш не дізнали?» -

Гуртом запитали пани.

«Вмирайте!» - їм пані сказали.

«Як нам приєднати красунь, щоб вони

За нами самі вболівали?» -

Гуртом запитали пани.

«Кохайте!» - їм пані сказали.

Огюст Доршен

I

Не малюнки кохання заласного

Так турбують мій змучений ум;

Від розпусти, від блуду сучасного

Утікаю до сонечка ясного

Я на крилах тихесеньких дум.

Важкі втрати розтягнуться низкою...

О, як серденько прагне тоді

Хоч посидіть з людиною близькою,

Щирим стиском руки товариської

Згоїть рани свої молоді!

II

Зневір’я знов та сумніви безсилі

Ворушаться у серденьку моїм;

Так холодно, так темно, як в могилі;

Журба та жаль - немає назви їм.

Чим гидував, що нищив я завзято,

Весь сором тих нелюдських почувань

Встає в душі, мов на веселе свято

Закликує: «Ось глянь на мене, глянь!»

III

Відцуралась дівчина кохана;

Не журись, друже мій, не зітхай;

Ти - не сам: щоб загоїлась рана,

Щиро музу свою покохай!

Хворе серце послухалось ради,

Так легенько йому, але знов

Ранок збуджує спомини зради,

Люті муки мої і любов.

Еміль Кляар

* * *

Чи бачив ти: тінь блимне по стіні -

І вже нема;

Засвітяться проміннячка ясні -

І зникне тьма.

Чи бачив ти туман серед долин:

Влови його...

Отак усе: початок і загин

Життя твого!

Стеккеті

* * *

Не в час гульні, як карнавальне свято

Усіх людей на улицю збира,

Журись про те, що горя в нас багато,

Що по кутках сірома скрізь вмира;

А серед танців та розмов веселих,

Серед огнем осяяних палат

Згадай собі, що в темних підземеллях

Ридає нишком твій голодний брат.

Ця згадка збудить теплі почування

В твоїй душі; схвилює серця глиб,

Заплакавши з людського горювання.

Ти в жемчузі пишаєш, а коли б

Хоч камінець узяти з твого вбрання,

То вже бідар із дітьми мав би хліб.

Ада Негрі

I

Ти мені признався, що мене кохаєш;

Ти поблід, тремтиш весь, мовчки ждеш відмови,

Прагнеш поцілунків, жартів та любови,

На молодий вік мій ласо зазіхаєш.

А чи працював ти, як працюють люди;

Чи боровсь за мрії, що нам світять всюди;

Чи ти відав горе? Та ще хочу знать я:

Де подів ти розум, душу та завзяття?

Чи робив хоч раз ти з вечора до світа?

До якого стягу, до якої віри

Ти пристав, віддавши їм найкращі літа;

В чім твої бажання, де твої кумири?

Ти не кажеш слова... Так вернись знічев’я

В карти собі грати та бенкетувати,

Совість і здоров’я швидше пропивати;

Ні за які гроші не продам себе я.

Коли б занедужав ти з важкої муки,

Але твої груди полум’ям палали;

Коли б потомились на роботі руки,

А блискавки в очах дивним світлом грали;

Коли б був ти вбогим, а дивився вгору,

Не валявся б в бруді, не блукав без діла;

Коли б не ховався з переляку в нору,

А в голові думка думку знов будила…

О, тоді б тебе я щиро покохала,

Вся б від щастя мліла, палко пригортала

За величні вчинки, за змагання смілі...

Ті святі обійми як були б нам милі!

Ти ж - ніщо... Так геть же, геть іди, гультяю!

Зріс гидким рабом ти в золотих кайданах:

З усієї сили тебе зневажаю,

Недолугий сину наших днів поганих!

II

Її тягло до брам в церквах готичних,

В той час як ледве мрів

Сумний огонь, до співу служб величних,

До темних вівтарів.

Вона сюди тікала з лютим горем,

Не знаючи - з яким,

Мов лілія невинна, ясним зором,

Свята, мов херувим.

Вона була з проміння ніби ткана...

Чийсь погляд чарівний

В німій тиші, мов сонечко з тумана,

Запав у душу їй.

Тремтить вона, голівоньку схилила,

А погляд той палив

Її все більш; спустить очей несила:

Хтось трути в серце влив.

Крізь дим свічок в монастирі порожнім

Вона згада його,

Збудивши враз під захватом побожним

Жагу чуття свого.

«Я покохав!..» - шепнув він; міць і влада

Почулися вгорі,

Мов неба дух, весь - ласка та принада,

І ще одна розбилася лампада

На божім вівтарі.

III

Знов бачу я тебе, хатино вбога,

Де тихо ми з матусею жили!

Одбилась я від рідного порога,

Рожевих мрій квітки в душі цвіли...

Знов бачу я тебе, хатино вбога!

О ліженько біленьке, де я спала;

Ви, іграшки дитячі та цяцьки...

Як солодко перед очима встала

Вся молодість... кругом рясні садки...

О ліженько біленьке, де я спала!

Надія знов почула бистрі крила;

Все втрачене у серці вироста;

Знов віра в нім жива заговорила,

Так весело всміхаються уста...

Надія знов почула бистрі крила.

Як любо тут з тобою, мамо, бути,

До ніжних ласк голівоньку схилить,

Дитиною в обіймах відітхнути

Все пекло мук гіркими слізьми злить.

Як любо тут з тобою, мамо, бути!

Не покидай, порадонько єдина,

Навік мене з життям моїм важким!

Ти відаєш - забула б сиротина

Усі страхи з тим горем нелегким...

Не покидай, порадонько єдина!

Повіяло диханням супокою,

В північній млі горять зірки ясні,

Заснуло зло з недолею людською,

І вітер стих, гаї замовкли в сні...

Повіяло диханням супокою!

IV

Кругом пусто. Холодної ночі

Не боюсь я в німому гаю.

Чорні хмари засліплюють очі,

Я, мов п’яна, під вихром стою:

Важко дихать... Та годі гуляти,

Вітре буйний, давай розмовляти!

Дико гай зашумів, затремтів,

Зашептав якийсь голос таємний,

Чагарями луну покотив,

Загукав, наче велетень темний:

«Що, циганко, шукаєш собі;

Чого треба так пізно тобі?

Забуття? Або хочеш упитись

Сим повітрям здоровим, чи що?

Може, встигла на світі нажитись,

Що тебе не лякає ніщо?

Хто ти, де твої батько та мати,

Що пішла без притулку блукати?

Ти все прагнеш ясної зорі,

Намагаєшся в небо злетіти,

За орлами ширяти вгорі,

Знайти доли, промінням облиті;

Серед лайки, блюзнірства, хитань

Ти несеш світло людських питань.

Але руки твої у кайданах,

Тьма навколо тебе огорта;

У палких, а даремних бажаннях

Ти гориш - пече згага уста -

І загинеш помалу: сі пута

Убивають тебе, мов отрута.

А проте, дочко горя та бід,

Сміло ти колись вийдеш до бою,

Спів твій вільний не зна перешкід:

Мов стріла задзвенить він, трубою

Прогримить... Серед туги й заков

Будеш ти прославляти любов.

Від гидот, від сих брудів поганих

Ти обернеш до сонця свій взір,

Міцним злетом думок світлосяйних

У високий полинеш простір,

Все вперед і вперед без запину,

Щоб величніш лягти в домовину».

Так зі тьми казав голос мені,

Я в задумі йому прислухалась;

Блискавиць засвітились огні,

Хтось заплакав, напевне, щось сталось...

Але чула в тій саме добі

Я великого бога в собі!

V

Під дощем ти, старче, простягаєш

Свою руку, поглядом сумним

Шматка хліба день крізь день благаєш,

Голосом вражаєш жалібним.

Людська кривда шляхом старцювання

Тебе, брате вбогий, повела;

І мене на муки горювання,

На журбу ся кривда віддала!

Ти кричиш хоч, я ж мовчу без краю

Та кохання марно жду в тиші,

Сльози в серці нищечком ховаю,

Не живу, а з голоду вмираю,

Не знайшовши хліба для душі.

VI

Згадаю я тебе в час ночі,

Що ти далеко, в чужині,

І стане страшно щось мені

Глухої пітьми; плачуть очі:

На горе, смуток та біду

Любов збудив ти молоду.

Великий острах серце крає,

І тужно робиться йому,

Що, може, прийде край всьому,

Що, може, милого втеряє,

Що я нуджусь собі сама,

Тебе ж не буде, як нема.

Аж мозок мій почне палати,

Тебе жаліючи й себе;

Присниться дітство голубе,

Малою б знов хотілось стати,

Молитись тихо, як колись

Казала мати: «Помолись!»

І перед ліженьком порожнім,

Холодним, мов гніздо пусте,

Я упаду; чутя святе

Прорветься окриком побожним,

А я читаю «Отче наш»

В сльозах тому, хто дба про нас.

Ганна Амброзіус

I

О, вірю я: ми стрінемося знов,

Хоч доля нам і каже розлучитись...

На що б вони, коли б їм не справдитись,

Оці святі розмови про любов?

Хай всі твердять (яке про те нам діло?),

Що смерті ще ніхто не поборов,

Що людський дух загине, як і тіло,-

Хай буде так... ми стрінемося знов!

II

Ти хочеш знать, чого я гірко плачу,

Не маючи поради де шукать,

Що за сльозами й світу вже не бачу,

Пощо на долю стала нарікать?

Коли б ти міг відчути, щирий друже,

Як я нуджусь, як серденько щемить,

То не питав би так мене байдуже:

Але всього тобі не зрозуміть.

<Чи відав ти, як тяжко серед ночі

Без світича глухим шляхом брести

Та мучитись, у тьму встромивши очі?>

<О ні, мене не зрозумієш ти!>

III

Листя додолу спадає,

Землю легенько вкрива;

Вітер журливо ридає,

А соловейко... овва!

Десь залетів із піснями;

Рожі і тих вже нема!..

Крутиться листя над нами,

Скоро завиє зима.

Тихою йду я ходою;

Сумно і важко мені;

Сліду не видно за мною...

Цитьте ви, сльози дурні!

Горя ви злити не в силі;

Все те, чим серце стражда,

Тільки в холодній могилі

Згине, як листя спада.

IV

О, краще б вам руки мої закувати

В кайдани цупкі без жалю,

Бо тягнуться часом стиснуть, обійняти

Того, що так дуже люблю.

О, нащо сі очі? О, нащо сі вуха?

Щоб щастя скрізь бачить і чуть,

Самому ж не мати? Змагається скруха...

О, як її швидше забуть?

V

Не турбуй мене доріканнями,

Що я все мовчу, так сумуючи:

Ще гарячими почуваннями

Не збудив душі ти, цілуючи.

Не турбуй мене доріканнями:

Потайне чуття разом виллється,

Щастя знайдемо у коханні ми,

І до серденька серце схилиться.

Путкаммер

I

Гаряча кров бурхливо ллється;

В огні дрижиш ти, живчик б’ється,

А час не жде.

Ото хвилюють почування,

То молода жага кохання

До тебе йде.

Так пригорнись, поки живі ще

І не моргає смерть зловіще,

Бо час не жде!

II

Золотяться жита в полі,

Колосочки зашептали;

Все цвіте, всього доволі...

Рожі скрізь порозцвітали.

Поцілунки з уст пекучих

Мене щастям привітали,

Що не зна шпичок колючих...

Рожі скрізь порозцвітали.

Не гаси ж сії жаги ти,

Щоб пригоди знов не встали;

Швидше рви пахучі квіти...

Рожі скрізь порозцвітали.

Юлій Штурм

I

Раз мені приснилось літом,

Що я в житі, що між ним

Я розцвівся пишним квітом -

І рясним, і запашним.

«Що за диво? Відкіля се,

Не спитавшись, і коли

В товариство вліз ти наше? -

Колосочки загули.-

Ми пануєм на роздоллі,

Дожидаючи коси,

Щоб хліб дати!»

«А я в полі

Зріс між вами для краси».

II

Чи пташка питає,

Для кого співає

Про теє, про се?

Чи річенька знає,

Чий човен несе?

Чи рожа питає,

Нащо розцвітає,

Хто цвіт їй дає?

Гей, серце! Хто знає,

В чім щастя твоє?

Розеггер

* * *

Наше серце - наче арфа;

Дві струни на ній:

Одна грає - звеселяє,

Друга - груди тобі крає

Гук її сумний.

Отака ж і наша доля:

Вчора чув пісні

Жартовливі та весільні,

А сьогодні - надмогильні,-

Хтось уже в труні.

Теодор Шторм

* * *

З лотоків вода не ллється,

Стали жорна у млині;

З неба сонечко сміється,

Мов дрімає липа в сні.

Ледве чути голос пчілки -

З квітів мід обридло пить...

Спить старий мірошник, тільки

Його доня щось не спить.

Не до сну їй: блудять вічка,

На віконце позира.

Марія фон Ернест

* * *

Любко, візьми ти мене за дружину,

Та подамося в чудову країну.

Рученьку з грішми до мене простягне

Інша. Так що? Серце любощів прагне.

Буду її милувать-цілувати;

Ти ж, одвернувшись, почнеш танцювати.

Гарний джигун заговорить до тебе:

«Та й уродлива ж, циганко, ти з себе!»

Стану я дужче на скрипоньку грати,

Щоб поцілунків палких не чувати.

Щиро кохать - так кохать без запину.

Любко, візьми ти мене за дружину!

Скида нишком черевички -

Та тихесенько з двора.

Скік до хлопця. «Доки будеш

Так лежать? Цілуй скоріш!

Мовчки, дурню: батька збудиш.

Ну, отак, отак, сміліш!»

Ада Крістен

I

Ти один зрозумів мою тугу,

Відгадав голос серця мого

Та одводив від його наругу,

Направляв на шлях певний його.

Ти простяг мені рученьку смілу

Серед пекла несвіцьких сих мук,

Як останню я тратила силу,

Кров лила від людських камінюк.

Ти беріг мене всюди від горя

І ніколи мене не кохав,

Як мій човен по хвилях бурхав

Вподовж нашого темного моря.

II

Що ваші муки проти долі

Тих, що старцюють під вікном

Або зимою, босі й голі,

Коліють мовчки під тином!

Що ваші сльози, ваші втрати,

Що ваші смутки всі, як ті,

Коли немає хліба, хати,

Кутка немає сироті!

Генрієтта Келер

* * *

Цить, думко, цить: всьому кінець,

Бо нажились на світі;

Терновий скинувши вінець,

Скоріше, скоріш спочити!

Ніч віє тихим холодком;

Скрізь сумно, скрізь безлюдно;

А темні хмари йдуть кругом...

О, трудно мені, трудно!

Легесенька блуклива тінь

І та стає важкою...

Спочинь же, серденько, спочинь,

Не бійся супокою!

Гейбель

* * *

Чудний наш світ; не знаєш сам,

Чому вже й дивуватись;

Подивишся: де край сльозам?

Незчувсь - почнеш сміятись.

Нетяга схилиться, здихне,

А сонечко прогляне,

Чи пташка в гаю щебетне -

Журба, мов сніг, розтане.

Другий кохався, раював,

А чорна хмара збігла -

Занудьгував, засумував,

Веселість різва стихла.

Все швидко гине, все мина,

Дивуєшся, та й годі:

Тікає радість, мов мана,

Мре горе десь насподі.

Катерина Кох

I

Хатину милу мені раз

Побачить довелось:

Усяких квітів там якраз

Чимало розцвілось.

Так стало весело мені,

Забулось все сумне,

А чорнобривці запашні

Мов кликали мене.

Єдиний раз... Після того

Піввіку вже пройшло.

А як згадать: отож всього

І щастячка було.

II

Як умру я,- не воруште

Мого супокою:

Не кладіть лиш кам’яної

Дошки наді мною.

І хреста мені не треба,

Бо його носила

Цілий вік я,- може, мила

Буде хоч могила.

Кауфман

* * *

На вершині ліс чорніє;

Я пливу - блищить вода;

Білолиций в небі мріє,

Скрізь проміння розкида.

Полились пісні дівочі,

Потягли кудись всього:

Будять серце чари ночі,

Забажав би... а чого?

Вергелянд

I

Замовк співець. За все те зло,

Що він дізнав на світі божім,

Гуртом хвалу ми зараз зложим,

Вквітчаєм лаврами чоло.

Замовк співець, позбувся мук,

Ганьба над гробом затихає;

Могилу ворог обсипає

Квітками замість камінюк.

II

Ні, не спинять серця втрати,

Не уб’ють найкращих сил;

Грім ворожої гармати

Не злякає буйних крил.

Якщо будем всі труситись,

Хто заступить рідний край?

Ти боєць - повинен битись,

Ти співець собі - співай!

Стихнуть бурі, після ночі

Таки прийдуть ясні дні;

Усміхнуться смутні очі,

З уст посиплються пісні;

Мов цілющою росою,

Знов душа нап’ється вкрай...

Не згинайся ж під грозою,

А співай собі, співай!

Фітгер

* * *

Підходив час лихої стужі,

А ти покинула мене;

Стягало кригою калюжі,

Виводив вітер щось сумне.

Остигли груди; в серці хворім

Свою недолю я сховав,

Не плакав над безглуздим горем,

Бо справді мало жалкував.

Прийшла весна, все зворушила,

Струмці вигукують в гаях...

Душа за щастям затужила

І тугу вилила в піснях.

Сомко Халупка

* * *

Грає хвиля по Дунаю

В берегах широких;

Над Дунаєм стоїть город

На горах високих.

Наступає римський цісар,

Хоче город брати;

Забілілися намети,

Війська й не згадати.

Сидить цісар на престолі,

Зирка з-під порфири;

Оточили його лісом

Списи та сокири.

Сидить цісар на престолі,

Розмовля з послами...

Вперше бачить - не бояться,

Не лежать крижами.

Не цілують ніг цісарських,

Валяючись долі,

А підносять по-братецьки

Йому хліба й солі.

«Старшина з князями й люди

Нас сюди послали,

Щоб добридень, римський царю,

Ми тобі сказали.

З давніх-давен, з батька-діда

Так у нас ведеться...

Ми - слов’яни, а се - край наш,

Слов’янщина зветься.

Шкода бога прогнівляти:

Є що їсти й пити,

Аби тільки був здоровий,

Не лінивсь робити.

Самі собі у пригоді

Порадити вмієм;

На своєму полі орем,

Жнемо, що посієм.

Чужий часом хто лучиться -

Радо привітаєм;

Почастуєм, нагодуєм;

Відки - не питаєм.

Бо в нас перше діло воля,

Люба всім слов’янам,

Гріх великий рабом бути,

А ще більший - паном.

Налетіли на нас якось

Вихром вражі зграї,

Щоб в кайдани все закути

В нашім вільнім краї,

Запрягти людей у ярма,

І, скрутивши руки,

Орать ними, табунами

Випасати луки.

Піднялись ми на їх разом,

Встали за країну...

Та й живем ось... Враги щезли -

Немає й спомину.

Ні, така вже наша вдача:

Царюй скрізь, де хочеш,

А до нас із сим не квапся,

Бо в лабети вскочиш.

Так скажи тепер нам, царю,

Скажи з серцем щирим:

З чим прийшов ти в нашу землю:

Чи з мечем, чи з миром?

Як з мечем, то меч і в нас є,

Краще не здіймати;

А як з миром, то будь гостем:

Просим хліб-сіль взяти».

Не взяв цісар хліба-солі,

Стуманів, як хмара,

Грізно глянув, його голос

Загримів, як кара:

«Одно сонце в небі яснім

Бачать людські очі;

З його світло й життя наше,

З його дні і ночі.

Кожен скаже вам те саме;

Отож лишень знайте:

Я єсьм сонце всім народам,

Всім - не забувайте.

Моя воля, моя влада

Ніким не зборимі...

Рим панує на всім світі,

Я ж паную в Римі.

Де народ той, що посміє

Мені не вклонитись?

А цікаво було б, бігме,

Хоч раз подивитись!

Я б кістки його розсипав,

Попелом розвіяв...

Так глядіть же, щоб і з вами

Цього не подіяв.

Поклоніться, схаменіться:

Пошаную - вславлю,

Вас візьму у Рим до себе,

Римців тут оставлю.

Заберу до війська хлопців,

Всі будете в шані,

А не схочете нагнутись,

Дурні неслухняні,

Пожену вас з усім родом

У полон гуртами

Та до плуга запрягати,

Їздить буду вами.

Як собак, зв’яжу на ретязь,

Звірові на страву,

Не лічивши, швирятиму,

Затопчу в неславу.

Горе, горе вам велике!

Краще не дратуйте,

А вертайтесь лиш додому,

Вкупі поміркуйте!»

Скінчив цісар, затихають

Відгуки сердиті;

Не рухнуться посли з дива,

Як громом прибиті.

Прокинулись, мов полум’я,

Разом спалахнули;

В руках дужих мечі гострі

Швидко блисконули.

«Бийте його!» - загриміли

По всьому околу.

Перепудивсь смілий цісар

Та мерщій додому.

Піднялася страшна бійка,

Римців не злічити;

Так байдуже: не зважають

Слов’янщини діти.

Наче леви, б’ють та ріжуть,

Кладуть враз по троє;

Та слабіють їх потуги:

Лишилося двоє.

Не зважають, далі б’ються,

Полягли й останні...

«Що за люди такі?» - цісар

Дума в здивуванні.

Як вони його словами

Гордувати сміли?

Перед зором його досі

Всі царі німіли!

Глянув цісар: круки в небі

Хмарами шугають...

Піднялися з ляку римці,

За Дунай тікають.

Митро Деметер

* * *

Вільно пташка літа в полі,

Вільно бродить звір в гаю;

Тільки я в тяжкій неволі

Трачу молодість свою.

Хто не б’ється за країну,

Нехай гине без спомину!

Батьки наші колись мали

Смілу мову, власний лад...

Коли б дні ті знов настали,

То чи вже б не був я рад?

Хто не б’ється за країну,

Нехай гине без спомину!

Годі нам в ярмі ходити,

Ласки панської просить!

Сам поріжу жінку, діти,

Як кайдани вік носить.

Хто не б’ється за країну,

Нехай гине без спомину!

На все зважусь; свою хату

Без вагання запалю,

Щоб не дати супостату

Панувати без жалю.

Хто не б’ється за країну,

Нехай гине без спомину!

Людевит Штур

* * *

Глянув ранок білий,

Блимнув промінь дня,

Вже вівчар отару

В гори виганя.

Обігріло сонце,

Стало припікать,

У долину вівці

До води біжать.

Гори мої любі,

Ниви золоті!

Ви - моє єдине

Щастячко в житті.

Спека - крий нас боже:

Всюди по траві

Задрімали вівці,

Наче неживі.

І вівчар під грушу

Тягне в холодок...

Тихо; вечір сходить;

Десь заграв рожок!

Вівці мої милі,

Нумо до двора;

Час іти додому,

Віддихнуть пора!

Кароль Пфуль

* * *

Знов бачу я твої зелені гори,

Знов озираю голубі простори,

Мій незабутній, мій лужицький краю!

Де б не блукав я, Сербіє кохана,

Скрізь об тобі ятриться в грудях рана,

Скрізь за тобою в тузі умираю.

Вже милу мову дочуває ухо...

Зникаєш ти, моя незгойна скрухо,

Моє важке, моє лютіше горе.

Дивлюсь на чари вільного розмаю,

Все незабутнє серцем обнімаю,

Тремтить сльоза, а думка думку боре.

Все ожива, сміється, розцвітає

Здоров’ям, щастям все мене вітає,

День весняний вливає гір вершини...

Заплакав я, враз тяжко стало дихать.

Як весело, як радо знов приїхать

До батьківської любої країни!

Михайло Костелиць

* * *

Не вітер студений

Шумить навкруги,

А легіт південний

Зганяє сніги.

Запахло весною,

Чорніє рілля;

Квітками, травою

Укрилась земля.

Затьохкало птаство,

Над садом літа;

Вродилось багатство -

Зелені жита.

Трудящої пчілки

Дзижчання гуде;

Цвіт липовий з гілки

От-от опаде.

Ох, весно весела,

Побудь лиш, постій;

Коханням на села,

На ниви повій!

Вацлав Ганка

* * *

Ти куди все ллєшся, Лабо,

Тихо так? Скажи мені.

Ти про кого, соловейку,

Все виспівуєш пісні?

Ти про кого все щебечеш

В зеленесенькім гаю?

Так співав і я, бувало,

Про дівчиноньку мою.

Та недовго щастя знав я:

Дні веселі протекли,

Наче срібні хвилі Лаби,-

Люди щастя те взяли.

Розлучили мене з нею:

Згасло сонечко моє.

З того часу не співаю

Про життя гірке своє.

Ти куди все ллєшся, Лабо,

Тихо так? Скажи мені.

Ти про кого, соловейку,

Все виспівуєш пісні?

Франц Прешерн

* * *

Пройшли, пройшли ви, молоденькі літа

Моєї любої та гарної весни;

Хоч талану не мав я серед світа,

Хоч попелом розвіялися сни,

Хоч наді мною хмара сумовита

Висить... надії ж - згинули вони...

Про цвіт життя люблю я спогадати,

Люблю спомином душу розважати.

Я коштува́в од дерева знаття

Гірких плодів, пекучої отрути;

На пал душі, на чисті почуття

Світ холодом не забаривсь дмухнути;

Нудився я та мучивсь без пуття,

До серця серце мріяв пригорнути...

Та хоч все знай, хоч будь у всіх в чести,

З сим віном пари не гадай знайти!

Пловець - я бачив - гнав хиткий свій човен

До берега... Вставали гори хвиль...

Лихої долі в морі не зборов він,

Пішов на дно від рідних хат та піль...

Поки капшук твій ще не зовсім повен,

Все повстає на тебе відусіль -

Незчуєшся, як лихо згарба в жменю...

Панує той, хто вспів напхать кишеню!

Томан

* * *

Шуми, шуми, срібляста Саво,

Зелені луки обмивай:

Між гір красуйся, наша славо,

Синів країни напувай!

Щоб, пивши гожу твою воду,

Вони зростали для війни,

Щоб сміло бились за свободу

З юнацьких літ і до труни!

Щоб дух незборотих героїв

До них у груди переливсь

І рани батьківські загоїв,

Що заподіяні колись!

Вячеслав Штульц

* * *

Хай темніють видноколи,

Хай страшніш гримлять громи,

Не зверну я вбік ніколи,

Не піддамся силі тьми.

Збережу я віру світлу,

Не зречусь надій святих,

Не хилитимусь по вітру

Раз до сих, а раз до тих.

Знаю: згине все погане,

Не подужа зло добра,

Рід людський за правду встане,

Хоч неправді й потура.

Юрій Якшич

* * *

Паліть та ріжте все на світі,

Мордуйте ворога в огні,

Як у неволі мовчки гнити,

Рабом здихати в кайдані!

Загиньмо краще! Хай всяк знає,

Що нас не стало, нас нема,

Що серб ганебно не конає,

Не тягне більше вже ярма.

Бо справді... Де ті щирі серби?

Коли були б вони живі,-

Хто байдуже дививсь тепер би

На люд, що плаває в крові?

Ви осміяли заповіти,

Святі ламаючи клятьби:

Без ліку гинуть ваші діти,

А вам ніякої журби.

Чи бог на небі відцурався

Та злим катюгам потура,

Що край наш волі не діждався,

А мов придушений вмира?

Сумне питання, марні співи,-

Не чути відгуку на їх...

У чеснім бої полягли ви,

Брати, збулися сил своїх!

Нехай же знов відвага ваша

Огнем завзяття спалахне,

Бо через вінця ллється чаша;

А з нас ніхто і не рухне!

Степан Милов

* * *

Ти вчора ще за хмарами витала,

Моя душе, сміліша від орла;

Чого ж тепер так полохлива стала,

Спустилась низько, силу всю збула?

Ще вчора ти зло кликала до бою,

З обуренням на кривду піднялась,

Чого ж тепер так рада супокою,

Мовби уже ні на що не здалась?

Левстик

* * *

Дівчинонька брала воду,

Задивилася на вроду:

Там відбилися на дні

Оченятка чарівні.

«Гей, видочку мій хороший!

Ні за яку силу грошей

Не віддам я тебе... ні…»

А пташина в бузині:

«Не божися, дівчинонько,

Хто зна долю, голубонько?

Коли б трапився козак,

То узяв би тебе й так».

«Годі, пташко! Коли б мала

Твої крила, то піймала

Я тебе за сі б пісні,

Що натуркуєш мені!»

«Гей, які б не мала крила,

Куди б ти не полетіла,

А як хто тобі судивсь,

То вже знайде тебе скрізь:

Хоч нетяга без хатини,

Без сорочки, без свитини,

А вже стане він твоїм,

Будеш мати щастя з їм!» -

Та й пурхнула; сиротина

Похилилась, мов билина...

Хай, гадає, буде й так,

Що полюбиться козак,

Сіромаха безталанний,-

Серце вчує, де коханий...

Знає пташка лісова,

Як у світоньку бува.

Кароль Тупи (Яблонський)

* * *

Де б не був ти, синку милий,

Ось послухай лиш мене:

Всяке лає світ наш білий,

Людське неуцтво кляне

Та знущається з бідноти...

Не великі се уми,

Що не кличуть до роботи,

А глузують тільки з тьми.

Темна ніч боїться сонця,

Чорні тіні день зганя:

Треба ж швидше нам бороться

За світання сього дня!

Петро Славейков

* * *

Не співається мені,

Бо про що співати?

Хто почує ті пісні,

Як всі звикли спати?

Розкотився б геть мій спів,

Смілий та побідний,

Коли б трохи хоч віджив,

Збудивсь край наш рідний.

Не віджити йому вже -

Задрімав навіки:

То про його байдуже

Всі співці, музики.

Заспівав би я, заграв,

Але шкода праці;

На всіх струнах голос брав -

Не слухають пальці.

Невеселий зліта гук

З розбитої ліри,

А ридання, стогін мук

Та журба без міри.

Все одно на який лад

Ти б її не строїв,-

Хто тужливим співам рад?

В нас нема героїв.

Все минуло, все пройшло

І велике, й славне;

Бур’янами поросло

Наше стародавнє;

Що ж осталося живе -

Таке все нікчемне:

Ярмо тягне світове,

Гине задаремне;

Не сумує, не рида

З тяжкої неволі,

Кращих днів не дожида,

Не бажає долі.

Сум, кайдани - от і все,

Мій коханий краю!

Як співать мені про се,

Так піду до гаю

І повішу ліру там

Або в горах кину -

Буйним бавитись вітрам,

Грати без запину.

Може, часом тим зросте

Інше покоління,

Може, зродиться святе

Почуття боління!

Льдов

* * *

Неначе полум’я з кадила,

Червоний захід дотлівав...

Ти розставанням жаль будила:

Я сумував, я нудьгував.

Проміння згасли в темних хмарах,

Замовкли струни голосні;

А ти, мов сонце, зникла в чарах,

Чужою сталася мені.

Запалить ніч на всім просторі

Гурти зірниць в німій тиші;

Та не засяють щастя зорі,

Вже не розвидниться в душі.

Полежаєв

* * *

Не билину в степу,

При дорозі-шляху,

В південь спека в’ялить:

В молодого співця

З туги серце болить;

Горе душу гнітить,

Як могила мерця.

Я зів’яв, я зів’яв

На весь вік, на весь вік,

Щастя-долі не мав

І на рік, і на рік.

Я не жив - я губив

Кращі сили свої,

Пал завзяття побив

Всі надії мої...

Рафаель Еріставі

I

Коли б лишень мрії справдились мої,-

У вірші б себе я сховав

Та все б у гарнесеньке личко її,

Як стане читать, цілував.

II

Кинь дзеркало, цур з ним, голубко,

Ти гарна й без його;

В холодному шклі, моя любко,

Не вбачиш нічого.

А хоч придивитися вроді -

Глянь в серце мені ти:

Там образ свій знайдеш насподі

Миліший, ніж квіти.

III

Як побачиш красу-диво,

Глянеш в очі молоді,

Закохаєшся правдиво,-

Що промовиш їй тоді?

Стан гнучкий охопиш вволю,

На устах замруть слова,

Все забудеш... Так тополю

Плющ зелений обвива.

Огонь в грудях запалає,

Враз пожаром спалахне;

І тремтить, і замирає

Твоє серце кам’яне.

Тут тобі вже не до мови;

Не злетить єдиний гук,

Бо щасливий ти з любови,

Щастям впоєний до мук.

Втік би разом, так несила ж,-

Все на світі оддаси;

Пильних зорів не одхилиш

Від шовкової коси.

В поцілунках зникне лихо

З горюваннями тими́,

І заплачете ви тихо

Світлих радощів слізьми.

Церетелі

* * *

Як чорна тьма, та зло, та заздрість люта

Мене оступлять, мов юрба катів,

Я трачу все, закутий наче в пута,-

Не боротьби, а смерті б лиш хотів.

Але мені всміхнеться погляд милий -

І враз душа скидає мертвий сон:

До бою я світ закликаю цілий,

Стаю міцним і смілим, як Самсон.

Не дівчина палким огнем кохання,

Не рідна мати будять силу ту,

А молодіж співцеві шле вітання,

Що їм співав про воленьку святу.

Не взяв би я за ті вітання щирі

Усіх багатств, усіх скарбів людських:

Вони дають могучий голос лірі,

Спиняють злет бажань та мрій гидких!

Туманян

* * *

Коли б я здужав громом кари

Або як блискавки стріла

Вгорі розбити грізні хмари,

Щоб розступилась темна мла;

Коли б я зміг відкрить простори,

Злетівши в божі небеса,

Щоб найслабіші людські зори

Уздріли, що то за краса,-

То швидше знавця-силоспита

Я б всім сліпучим показав

І тайну зір, і велич світа,

Важкі питання розв’язав.

Я появив би те на очі,

Що серце часом прочува,

Все б освітив, як після ночі

Нас день освічує-вгріва.

Шах-Азис

* * *

Пісня почулась мені чарівна,

Ненька моя наді мною схилилась,

В серденьку знов розцвілася весна...

Се тільки снилось!

В полі гурчав веселенький струмок,

Хвиля за хвилею тихо котилась,

А на душі ні журби, ні думок...

Се тільки снилось!

Тугу збудило співання сумне,

Молодість люба мені уявилась,

Знов цілувала матуся мене...

Се тільки снилось!

Жалібно ненька мене обняла,

Втерла сльозу, що з очей покотилась

Радих моїх... Се омана була,

Се тільки снилось!

Ованесян

I

Не кидай, співаче, бандури своєї,

Щоб ржею вона не покрилась;

Хай струни заграють, мовляв, отієї,

Щоб серденько мертве забилось!

Хай збудять ті струни і запал кохання,

І поклик святий до братерства,

Хай вернуть душі молоді почування -

Все те, що ми гасимо зчерства.

Хай буря лютує! Морози не спинять,

Не зборять тепла весняного;

Так саме і гуки діткливі не згинуть

Співання твого голосного!

II

Наче сон, весна минеться,

І пов'януть скрізь квітки,

Дощ із чорних хмар поллється,

Поховаються зірки.

Та не вмре кохання, брате,

Поки будем ми живі,

Бо не вб’ють його ні втрати,

Ні замани світові.

Михайло Томпа

* * *

Де ти, весно, з своїм шумом;

Де ти, любе літо?

Прийшла осінь, якимсь сумом

Степ широкий вкрито.

День світає, сонце встане,

Але журно гляне;

Замирає все навколо,

І згинає тобі чоло

Життя безталанне.

Бач кругом: гаї пожовкли,

Сяють-рум’яніють;

Пташенятка щось замовкли,

А лани чорніють.

Чуєш, хто там скиглить-плаче?

То вітер, козаче,

Обіймає сон природу...

Отак часом на пригоду

Чорний ворон кряче.

Еміль Абрані

* * *

Ми встанем - смерті нам нема;

Душа правдива не вмирає,

А зірку в небі вибирає

І там живе собі сама.

Не воскресають лишень ті,

Що змарнували вік нікчемно,

Життя скінчили задаремно,

Гидкій віддавшися меті.

Хто не боровсь за світлі сни,

Не рятував братів з неволі,

Хто не бажав бездольцям долі,

Той не підніметься з труни.

Олександр Ендреді

* * *

Часом буває, хочеться збути

Все, що на серці шкребе,

В шумі бенкетів горе забути,

Навіть тебе!

Часом буває, йду я до гаю,

Краю не бачу журбі;

Там я сумую, там я гадаю

Все об тобі!

Юлій Ревицький

* * *

Я стою перед труною;

Вже густою пеленою

Застилає очі тьма;

Сил нема...

Зглянься, боже, наді мною!

Скільки раз прохав я смерті;

Як нудивсь, бажавши вмерти!

Ублагав - вона прийшла,

Баба зла...

Що ж злякався так тепер ти?

Швидше, вража, геть із хати!

Хочу жити, працювати.

В домовині вічна ніч...

О, не клич,

Дай на сонце любувати!

Ще я мало бачив світа;

Моя доля сумовита

Ще не знала, де той день;

Ще пісень

Не скінчив я... Геть, несита!

Я не хочу ще покою,

Я не хочу за собою

Діл ніяких покидать,

Хоч страждать...

Зглянься, боже, наді мною!

Олександр Кішфалюді

* * *

Як підбитий, олень скаче:

Така думка, що втече,

А в самого кров, неначе

Той струмець, із ран тече.

Так і я оце тікаю

Від коханих оченят,

Може, часом одшукаю,

Чим журбу з душі прогнать.

Дарма праця. Гірше й гірше.

Сум важкий труїть мене;

Рана глибше, рана ширше;

Лиха доля не мине.

Михайло Чоконай

* * *

Літом се сталося. Північ була.

Янчі мого розбудили:

З турками саме війна підійшла,

Сурми на склик загриміли.

Милому Янчі сон гарний приснивсь:

Він обіймав свою любку...

Довго не гаючись, Янчі схопивсь -

Кидати треба голубку.

Коника вивів, виносить сідло...

Боже, коли-то побачу?

Вкупі з коханим пройшла я село,

Йду - а самісінька плачу.

Стьожку коневі до гриви вплела,

Рясно його заквітчала;

З Янчі прощатись моїм почала,

Так без кінця цілувала.

«Не забувай,- кажу,- друже, повік!»

«Будь здоровесенька, пташко!»

З-перед очей промінь сонячний зник,

Серце забилося тяжко.

Кароль Кішфалюді

* * *

Чи я скоро вас побачу,

Степи мої милі?

Де б не був, за вами плачу,

Все забуть не в силі.

Летить пташка, чи повіє

Вітерець легенький,

Я питаю: що там діє,

Як там край рідненький?

Та вони мовчать - не знають

Тяжкої причини;

Самотою дні минають,

В’яну гірш билини.

Як листочки, вітром збиті,

Носяться по полю,

Так і я тиняюсь в світі,

Микаючи долю.

Коломан Тот

* * *

Хмара сонце закриває,

В ірій тягнеться лелека...

Де країна та далека,

Що нам тугу розвіває?

Полинув би я за море,

Коли б знати, що розважу

Нерозмайне своє горе,

Поборовши силу вражу.

Павутина по дорозі

Вже літає; дощик ллється...

Так у мене ллються сльози;

Доля ж бачить та сміється.

А замовкла б швидко рана

З безталанням невсипущим,

Коли б поглядом зцілющим

Ти хоч глянула, кохана!

Йосип Левай

* * *

Що день божий - пізно, вранці -

Все музика, співи, танці;

Горе як у воду...

Грошей в мене не бува,

Зате всякі є права:

Я не знаю роду!

Мені сонце світить всюди;

Скрізь тиняюсь, добрі люди,

Не питаю броду...

Рад з панами я хильнуть,

Проженуть - так проженуть:

Я не знаю роду!

Про дівчат не маю гадки,

Аби вліз куди до хатки -

Одшукаю вроду...

Хай верзуть - не дожене

Поговір людський мене:

Я не знаю роду!

Ліжко в мене кращ не треба -

Серед степу проти неба;

Цар не спав так зроду...

На чім ліг, то тим і вкривсь,

Та й ніколи не журивсь:

Я не знаю роду!

Що день божий - пізно, вранці -

Все музика, співи, танці,

Об землю пригоду!

Хай підківка забряжчить;

А штовхнуть під боки - цить:

Я не знаю роду!

Кароль Шукеї

I

Ми кохались... Давно се було,

Так давно - наче снилось мені.

Швидко сонце за гори зайшло,

Ніччю темною стали нам дні.

Ми сиділи у човні рядком,

Ми з тобою пливли по воді;

Голос наш завмирав над ставком,

Розлягались пісні молоді.

Згодом все те, все минулося,

Красна молодість пройшла;

Та, на жаль, не все забулося,

Чим душа колись цвіла.

Чари пив я; та отрутою

Вони в серденько влились.

І журбою незабутою

На нещастя віддались.

Ми кохались... Давно се було,

Так давно - наче снилось мені.

Вже чимало води утекло,

Час усе поховав десь на дні.

Що любив - не побачу я більш,

Спогадання лишились самі,

Щоб нудьга дошкуляла ще гірш,

А промінчик не блимнув у тьмі.

II

Не зазнав я долі,

Не зазнав добра;

В злиднях та неволі

Серце завмира.

Молодість минула,

Наче у тюрмі,

Легко не зітхнула

У лихім ярмі.

Вік шляхом колючим

Довелось іти,

Із жалем болючим

По світу брести.

Та чого нудитись,

Руки покладать?

Краще будем битись,

Як отак страждать!

Андрій Сабо

I

Знов я бачу край коханий;

Як мандрівець безталанний,

Знов вернувся я туди,

Де зростав собі й кохався,

Тії слави сподівався,

А не знав іще біди.

Радим серцем все вітаю,

На що гляну - пам’ятаю,

Та й усюди пам’ятав

Отсі верби, сі садочки,

Соловейків і струмочки,

Сей ясний, широкий став.

Що малому сподобалось,

Як було все - так осталось,

Наче ждало все мене:

Пташки любе щебетання,

Хвиль тихесеньке шептання,

З листям гіллячко рясне.

А проте душі байдуже;

Не втішає очей дуже

Ся краса тепер... Пощо

Рідний дуб став тільки дубом,

Квітом квіт,- тим чаром любим

Не обвіяне ніщо?

Ні, се так мені здається;

Як колись усе ведеться,

Як колись усе цвіте;

Та я сам змінивсь помалу,

Вже нема того запалу,

Сам я став уже не те.

II

Нема сумніш осінньої негоди;

Важкий туман скрізь хмарою звиса

Та сіє дощ; се - плачуть небеса

З великої щоденної пригоди.

Так сльози ллють знесилені раби,

Оковані кайданами недолі,

Піддавшися врагу без боротьби,

Здихаючи за радощами волі...

Се плач гіркий нужденної журби.

Дощ весняний так веселенько ллється,

Крапне собі - вже сонечко блись-блись,

Сіяє знов, мов дівчина сміється,

Сей теплий дощ я так любив колись,

Любив не менш як вірші та кохання;

Тепер і він не радує мене:

Занадто вже якогось воркування

У тім дощі,- воно мені нудне.

Зовсім не те, як прийде літня спека,

Нахмариться, ударить грім здалека,

Враз зашумить од вихру темний гай,

Дощ річкою посиплеться із неба;

Страшна гроза (її-то нам і треба)

Прокотиться, гукне із краю в край:

З землі весь бруд, всю погань змиє злива,

Мерзенний гад за хвилями спливе,

Сховається тварюка полохлива,

А божий світ ще краще оживе.

Людвіг Барток

* * *

Блимне зірка - ми вже в парі,

Як на білий світ народимось;

А померкне вона в хмарі,

То й ми зараз розіходимось.

Негаразд, як темно; зрадить

Нас і ранок зацікавлений,

Все підслуха, все підглядить,-

Підеш в люди, мов ославлений.

Євген Ком'яті

* * *

Чим загоїть серце хворе,

Чим спинить? Не знаю.

Понесу лиш люте горе

В самоту до гаю.

Все цвіте, а я не в силі

Сховать сльози, наче

Той, що часом на весіллі

Журиться та плаче.

Де нудьгу свою подіти,

Як порвать кайдани?

Усміхнулось сонце, квіти,

Та не стихли рани.

Смерті прагну я давно вже;

Злиденного лиха

Не бажав би тягти довше;

Світ мені не втіха.

Питаються в мене рожі:

Чого я сумую,

Мов стою на роздорожжі?

Вислухав - німую.

Хита ясен головою:

«Що смутний, бурлаче?»

За ним липа: «Що з тобою?

Не хились, козаче!»

Кожна травка, листя, верби -

Всі до мене пробі:

«Гай-гай, брате, не тепер би

Ходити в жалобі.

Кинь лиш маріння химерне,

В тугу не вдавайся:

Час і зле на добре зверне,-

Сміло сподівайся».

Промінь весело шепоче:

«Цур їй, тій пригоді;

Все радіє, жити хоче...

Цур,- кажу,- та й годі!..»

Все красує, а я в’яну,

Кров’ю мовчки сходжу,

Свою долю безталанну

Збув би, так не можу.

Смерті прагну я давно вже;

Злиденного лиха

Не бажав би тягти довше;

Світ мені не втіха.

Григорій Цуцор

* * *

Сумно дивився, тяжко журився

Гарний вівчарик коло криниці;

Надвечір саме вийшли з піснями

По воду три чарівниці.

Перша співає, ніби благає:

«Коли б у мене милий був - серце,

Гадки не мала б, а попрохала б

Витягти з глибу відерце».

Друга співає - жаль свій зливає:

«Чисто всі плечі вже оддавила;

Коли б лучився той, що судився,

Більше б сюди не ходила».

Третя співає - тихо здихає,

Стала як мак той вся червоніти

«Вік самотою, вік сиротою -

Як його в світі прожити?»

Йдуть до криниці три чарівниці,

Йдуть та співають собі любенько:

Слуха-гадає, суд свій складає,

Так промовля козаченько:

«Ти вглиб боїшся глянуть - дурниця:

Вічка заплющуй карі - не бійся;

Ти плечі мулиш: по одному лиш

Черпать відерцю візьмися.

А ти, рибчино, красна дівчино,

Прагнеш кохання - більше нічого:

Так прихились же, так притулись же

Швидше до серденька мого!»

Янош Арані

I

Люди бузька упіймали

Та й світ білий зав’язали,

Мов замкнули у тюрму;

Полетів би, так несила:

Обрубали буйні крила,

Не піднятись вже йому.

Нема ходу з самотини,

Бо високі дуже стіни;

Позирне туди-сюди,

Переліз би, так невільно:

Вражі палі збиті щільно;

Посадили - так сиди.

Занудився сумний бузько;

Де не ткнеться - тісно, вузько;

В небо глянув би, та ба:

Там пташки летять за море,

А він терпить люте горе,

А його бере журба.

Жде, сердешний, не діждеться,

Коли бран його минеться,

Крила вдруге підростуть;

Коли, кинувши недолю,

Він пурхне на вільну волю,

А не буде мерти тут.

Дні осінні почалися;

В ірій бузьки потяглися,

За ключем кружать ключі;

Тільки він, як раб закутий,

Хворий, всіми позабутий,

Тужить, інших днів ждучи.

Щогодини, бідний, бачить:

Понад ним вгорі манячить

Низка ціла журавлів,

Тягне з півночі на південь;

А він гине, вічний сидень,

Серцем змучивсь та зболів.

Крильми хоче він змахнути,

У повітрі потонути -

Тратить заходи дарма:

Не тікати йому з двору,

Не ширяти по простору.

Що було - того нема.

Туга груди розпанаха,

Поки здужа горопаха

Крил попробувать своїх;

А коли б і позростали,

Люди б знов загвалтували,

Обрубали б знову їх.

II

День точиться... З одчаєм позираю

Вперед: що там? Безвикрутність сама.

Моїй журбі лихій не буде краю;

Почнеш робить - скінчити сил нема.

Коли б знаття, що з праці вийде діло,

Що оживлять недужого труди;

А то... Кругом болото засмерділо:

Потрібно б нам великої води...

Взять сонечко... блим, блим собі, та й тільки,

А божий світ, як був, зробивсь сумним...

Чортма пуття з поганої горілки:

Хилив, хилив - все хочеться... Цур з ним,

З таким життям нелюдським та дурним!

Іван Вайда

* * *

Добре б, добре серед гаю

На хвилинку оддихнуть,

У зеленому розмаю

Вільно, весело здихнуть;

Втікши горя та знущання,

Гвалту, лайки, верещання,

Не лякаючись катів,

Сміло ткати любі мрії,

В серці сплоджувать надії,

Міркувать, про що схотів.

Добре б, добре датись в гори,

Далі, далі від плачу,

Облітати всі простори,

Нагулятись досхочу,

Потонути в темних хмарах,

Позабути в божих чарах

Всі пригоди, всі жалі,

Всі хвороби, знеохоти,

Всі бажання, всі турботи,

Що обридли на землі.

Добре б, добре враз скінчити

Сю нелюдську боротьбу,

Очі сплющить і спочити,

Навік кинути журбу,

Тихо, тихо в труну скласти

Вболівання та напасти,

Всякі думи, почуття;

Щоб лягти та й не вставати,

Щоб не знати, не чувати

Навіть голосу життя.

Шандор Петефі

I

За тебе я боровся, рідний краю,

Але мене в кайдани закули;

До світла рвавсь - і ось за те вмираю,

Неначе та кертиця,⁵ серед мли.

Коли ж, коли гримне час слушний волі,

Повітрям скрізь свіжішим повійне,

Розвидниться на нашім видноколі,

Ясна зоря ніч чорну розжене?

Так кинутий живцем у домовину,

Засуджений та зв’язаний навік,

Гада борець - немає думам впину;

Дні лічить він і забува той лік.

Кому в тюрмі доводилось сидіти,

Той добре зна, яка тяжка вона;

Той добре зна, як світом тут нудити...

Година й та, мов довгий рік, мина.

А він нудивсь не день, не рік в закові,

Здавалося - цілісінькі віки;

Змарнів увесь; неволя козакові

На білий вид кладе лихі знаки.

Давно б розбив він голову об стіни,

Коли б не та надія, бач, дурна,

Ріднесенька сестриця самотини:

Страшні гадки щораз спиня вона.

Надіявсь він, що вирветься з кайданів,

Що витерпить в сих мурах кам’яних

Всі заходи ненависних тиранів:

Понівечать - та й буде лишень з них.

Він ждав собі, а за літами літа

Тяглись, води чимало утекло;

Як і колись, не бачив в’язень світа;

Все марив він, а краще не було.

Як ось над ним злетілись хижі круки,

Зійшлись його додому випускать...

А він... Шкода: розбилось серце з муки...

Спізнилися: нема що відмикать.

Забрязкав ключ... Що треба вам, шуліки?

Почувши враз, що більш нема заліз,

Покрикнув він та й занімів навіки

На радощах - без стогону і сліз.

II

Я не плакав, я нічого

Не прохав ні в кого;

Як бувало важко грудям -

Не казав я людям.

Та, гадавши гірку думу,

Не сховаєш суму;

Всяк по виду зрозуміє,

Що зір туманіє;

Всяк побачить, що журюся,

Бо не йду - хилюся;

Всяк пізнає, що конаю,

Долю проклинаю.

Я не плакав, я нічого

Не прохав ні в кого;

Але всяк збагне швиденько,

Як болить серденько.

III

Яка ж бо то гарнесенька ся ніч!

На божому блакитному просторі

Спливає місяць, сяють тихі зорі.

Яка ж бо то гарнесенька ся ніч!

Блищить роса так ясно, так срібненько,

В зеленім гаї тьохка соловейко.

Яка ж бо то гарнесенька ся ніч!

Козак голубку поцілунком будить;

З ножем в халяві розбишака блудить...

Яка ж бо то гарнесенька ся ніч!

IV

Порожнісінькі кишені,

То порожній і живіт;

Як чортмає шага в жмені,

То хоч згинь: такий наш світ.

Я востаннє вчора снідав,

Їв не їв собі - мовчу,

Бо хтось снідав і обідав

Замість мене досхочу.

Може, завтра що добуду,

То наїмся вже як слід,

А сьогодні ситий буду

Із надії на обід.

Порожнісінькі кишені -

Повні очі, бо сльоза,

Як подмуть вітри студені,

Раз за разом замерза.

Що подієш тут у ката

Проти лютої зими?

Потривай лиш - ніби хата:

Недалечко до коршми.

Гайда, бурий! Гайда, сірий!

Що за коники - краса!

Покажіть ви хист свій щирий,

Не вживаючи вівса.

Нумо враз, щоб не підгонив!

Бурий, сірий - се штани:

З пари драних панталонів,

Бачте, зліплені вони.

Малась одіж - і до смерти

Не зносив би, що було,

Та щоб часом не подерти,

Все жидам до рук пішло.

А щоб ірод-харцизяка

Грошенят не зграбував,

То в капшук шинкар-друзяка

До копійки заховав.

Гей, не дуже б замухнатів

Злодій - шкода бідака:

Дам тому я сто дукатів,

Хто хоч шеляг одшука.

Але злодій щось злякався,

Вік тиняюсь - не чувать;

Тільки вихор розгулявся...

Годі, друже, жартувать!

Поборюсь... Та що се сили

Мовби слабнуть; весь знеміг...

Наче спілку спорудили

Стужа, дощ, вітри та сніг.

Звик босоніж я гуляти

Восени й серед зими:

Довелось би воду брати

По калюжах чобітьми.

Свистить буря та лютує,

Завірюхи піднялись...

Хай мордує, хай жартує -

Посміюсь і я колись.

Не до суду блукать буду:

Біг поможе збудувать

Яку-небудь халабуду -

З милим родом поживать.

Дмухне вітер... Божа ненько!..

Затоплю я в хаті піч:

І тепленько, й веселенько,-

Жарти, смішки день і ніч.

V

Гомін, танці... Отакої!

Аж луна до неба йде.

Некрутеньки на постої

П’ють за щастя молоде.

Гей, паньматко! Сип горілки,

Почастуй, сама хильни...

Заплачу все до копійки,

Як вернусь живий з війни.

Поцілуй мене, дівчино,

Сядьмо в парі: оженюсь

На тобі, моя пташино,

Як живий назад вернусь.

Наливає паніматка,

Дочка знає цмок та цмок...

Де те горе люте в батька?

Ні турботи, ні думок.

Гуляй лихо, доки тихо!

Як подамся воювать,

То вже, може, моя втіхо,

Більш тебе не цілувать!

VI

Серденьком шинкарка лине до бетяра,⁶

Та козак байдуже, бо він їй не пара:

У коршмі у наймах служить сиротина,

То ж його кохана, то ж його дівчина.

Плакала шинкарка, бо про все те знала,

Помстою скипіла, наймичку прогнала.

Потяглась небога з торбою самою

По світу тинятись лютою зимою.

В полі хуртовина з вітром піднялася:

Впала сиротина та й не підвелася.

Як почув бетяр наш про свою голубку,

Давай мордувати вражу душогубку.

Закули сірому, повели карати,

А йому неначе весело вмирати...

Чого ж легко б’ється серденько козацьке?

Бо шага не варте се життя бурлацьке!

VII

З неба спадають зорі ясні;

З серденька ллються сльози дрібні.

Чого спадають зорі - не знаю;

Я ж об небозі плачу-конаю.

Менше не стало зір угорі;

Тільки сумую я без зорі.

VIII

Я б їй сказав: «Голубко мила,

Мій квіте, зіронько ясна!

Коли б ти серденьком схотіла

Моїм владати - зараз на!»

Я б їй сказав: «Моя кохана,

Мій раю! В серденьку тому,

Як під водою океану,

Чимало перлів, вір йому!»

Я б їй сказав: «Пташино! Все те

На віки вічні легко взять...»

Сказав би се, і друге, й третє,

Коли б було кому сказать.

IX

Надії наші - се пташки:

Злетять собі легенько вгору,

Орлом шугають по простору,

У хмарах тонуть залюбки.

Як ось націлився стрілець -

Торох: лежать, сердешні, долі,

Без крил валяються, без волі;

Метнулись в небо - та й кінець.

X

Плаче інший, вік свій б’ється

З долею тією;

Була близько - не дається,-

Що подієш з нею?

Знову ловить скрізь і всюди,

Бродить, поки в силі...

Не турбуйтесь, добрі люди,

Бо вона в могилі!

XI

Я нуджусь без тебе,

Мій коханий друже;

Жаль бере за себе,

А тобі байдуже.

Може, ти хотіла б,

Щоб мені спочити;

А як було мило б

Вкупочці нам жити!

Що робить з журбою,

Де від сліз спастися?

Плачу за тобою -

Хоч заприсягтися.

Гляну сам на себе -

Ворухнеться мука;

Але серце в тебе -

Наче каменюка!

XII

Тяжко, важко в самотині

Жити без кохання;

Тяжко, важко сиротині

Мерти з горювання.

Коли ж часом покохає

Серденько боляще,

Знову плаче та зітхає;

Святий зна, як краще.

Тяжко, важко в самотині

Мерти з горювання;

Та нелегше сиротині

І з того кохання.

XIII

Два шляхи - обидва биті,

Сей - на захід, той - на схід...

Що ж робити мені в світі;

Де піти мені як слід?

Там чи тута - всюди горе,

Де ні ткнешся, ні ступнеш;

Скрізь недоля тебе боре,

Вже її не обминеш.

От коли б лиш добре знати,

Де та смерть моя,- туди б,

Щоб довгенько не гадати,

Самі ноги понесли б.

XIV

Не того я зву щасливим,

Хто мовчить та позіха

За покоєм полохливим,

А того, хто п’є, коха,

Любить жарти та бенкети

В товариському гурті,

Кого водять світлі мети,

Надять мрієньки святі.

Хто гадать за себе кине,

Хоч його в шовки вбирай,

А з катами б’ється й гине

За зневолений свій край.

XV

Зранку хмари - не світає;

Туман землю обгортає,

Дощ осінній ллється.

Сиджу в хаті самотою;

Наді мною, сиротою,

Зла журба сміється.

Та мені про те байдуже;

Хай негода в очі струже,

А я потихеньку

Відси думкою полину

В милу батьківську країну -

Святу та рідненьку.

Лети ж, бистра моя гадко!

Там - дружина, мати, батько...

Глянь лиш та й вертайся,

Мов та пчілка із медочком,

Як вечірнім холодочком

Повійне,- не гайся!

XVI

Я втік відсіля б,

Справдив би свій замір -

Покинув сей гамір,

Як сила була б!

Я втік би бігом:

Тут квіти не квітять,

Тут сонце не світить,

А хмари кругом.

Я втік би сю мить,

Де річенька грає,

Де пташка співає,

Гай тихо шумить.

Я втік би, сховавсь

Подальше від люду,

Від пекла та бруду

До неба подавсь.

Я втік би й дививсь,

Як сонечко сходить,

Як сяє-заходить,

Як місяць підбивсь.

Я втік би і зник,

Як промінь у горах;

Так я у просторах

Розплився б навік.

XVII

Не вихор буйненький

Над степом свистить:

Бетяр молоденький

Стрілою летить.

«Тривай лиш, козаче!

Де взяв ти коня?»

А він собі скаче

Та знай поганя.

«Чимало у тебе

Пасеться всього;

Обрав я для себе

Гнідого сього.

На ярмарок хочу;

Там... звісно, що там:

До Тура доскочу -

Циганам продам».

«Дурний ти, козаче!

Сей кінь хіба твій?»

А він собі скаче,

Мов кінь йому свій.

«Постій лиш, ледащо!

З моїх косяків

Ти кращого ж нащо

Коня підчепив?»

Бетяр не вернувся,

Ухом не повів,

А тільки всміхнувся,

Здалік відповів:

«Не плачте, мій пане:

Для вас се - не лік,

Бо коней достане

На цілий ваш вік.

Мені ж серце доля

Єдине дала,

І те ваша доня

В сіроми взяла».

XVIII

Не вспіли ми на сонечку погрітись,

А день уже згасати почина;

Не вспів я ще на тебе й надивитись -

Вже розлуча нас доля навісна.

Прощай, мій любий раю-світе,

Моє кохання, мій ти квіте!

Я був собі тихесеньким співцем,

Та ліри гук зміняв на гуки зброї,

Проти катів, проти неправди злої

Червоний стяг піднявши, став борцем.

Прощай, мій любий раю-світе,

Моє кохання, мій ти квіте!

Не слави я полину добувать,

Мені не треба золотої долі,

Ні лаврів тих, а з ворогами волі,

З тиранами я буду воювать.

Прощай, мій любий раю-світе,

Моє кохання, мій ти квіте!

Коли б ніхто до гурту не пристав,

Щоб батьківські оселі визволяти,

Я б сам пішов; то як мені гуляти,

Коли весь край проти ярма повстав?

Прощай, мій любий раю-світе,

Моє кохання, мій ти квіте!

Не хочу я, благаючи, питать:

Чи ти ж мене в розлуці не забудеш?

Бо знаю я, що згадувати будеш,

До крихти все... все чисто пам’ятать.

Прощай, мій любий раю-світе,

Моє кохання, мій ти квіте!

А може, я калікою з калік

Вернусь сюди, моя єдина пташко...

Та як би там не гірко і не важко,

Не зрадиш ти, голубонько, повік.

Прощай, мій любий раю-світе,

Моє кохання, мій ти квіте!

XIX

Я сміюсь і разом плачу -

Отакий чудний мій спів,

Все буває; але бачу -

Світ мене не зрозумів.

Що за гаспид: то ридає,

Наверта на все сумне,

То веселої згадає,

Хоч навприсядки - утне.

Люди, люди! Як би гарно

Мені часом не було,

А коли над нами хмарно,

Край наш горем облягло,

То хоча сама кохана

Мене стане милувать,

Не замовкне люта рана,-

Як тут журно не співать?

Мені любо цвітуть квіти,

Усміхається дівча,

Думка ж (нігде її діти)

Терном голову квітча.

Неповинна кров на лірі

Тихі струни червонить;

Що промовлять гуки щирі,

Я не здужав би спинить.

XX

Не хоч буть жінкою слабою,

Так будь лиш козаком,

Щоб вітерець легкий тобою

Не грався, мов листком!

Недоля - як той пес: спідтиха

Кусне та й побіжить...

А ти сміліш! Не бійся лиха:

Так треба в світі жить!

Не хоч буть жінкою слабою,

То дурно не хвались;

Не ротом плямкай, а рукою

Та вчинками борись!

Чи будувать, чи руйнувати -

До діла щоб було,

А не стріляло, як з гармати,

Та громом скрізь гуло!

Не хоч буть жінкою слабою,

То не цурайсь думок;

Побачиш смерть перед собою -

Щоб з ляку не замовк!

Бо краще нам піти на муки,

Ніж честь занапастить,

Славніш загинути, ніж руки

Ганебно опустить.

Не хоч буть жінкою слабою,

То набік не звертай;

Багатства та хвали з пихою

За працю не питай.

Що поганіше, як людина

І душу продає?

Бо воля й латана торбина -

Усе добро твоє!

Кароль Сас

* * *

Що то боже, як заграє

Наша скрипка... світе мій!

Мертвий ніби оживає,

Заговорить і німий.

Чотирма струнами,

А що діє з нами!

То затьохка, мов пташина,

То затужить-зарида,

Мов дівчина-сиротина

До могили припада.

Чув, гримить? Се битись кличе

Нас усіх Ракоців спів;

В нім - завзяття войовниче,

Кара й ласка до врагів,

А найдужче - голос,

Щоб ішла - боролась -

Проти лютої недолі

Наша рідна сторона,

Щоб до втраченої волі

Знов мадяр вела вона.

А се... цитьте... що за гуки?

Все дочиста в гуках сих:

Світле щастя, тяжкі муки,

Плач і враз веселий сміх;

Радість із журбою

Борються з собою.

Тут тобі як на малюнку

Вільний степ і косяки,

Жарти з чаром поцілунку,

І гуляння, і танки.

Ось ідуть женці з піснями;

Те співання гуртове

То замовкне перед нами,

То неначе оживе.

Гарний козаченько

Крадеться тихенько.

На сопілку сумно грає

У коханки під вікном,

А вона не потурає,

Ніби спить смертельним сном.

Жалем груди враз заб’ються:

Про гіркий талан батьків

Грають струни - як не рвуться;

Лихоліття трьох віків,

Що темніш од ночі,

Встане перед очі.

Чув, гримить? То битись кличе

Тужне граннячко отсе;

В нім - завзяття войовниче,

Кара й ласка, гнів і все.

Павло Дюляї

* * *

Нагулялось сонце,

Погасати хоче,

Листям крізь віконце

Деревце шепоче.

«Журний козаченько,-

Розважає пробі:

Глянь, як веселенько,

А ти все в хоробі».

«Я того не бачу,

Але дочуваю,

Доленьку ледачу

Часом забуваю.

Тут кругом так гарно,

Скрізь блакить і квіти...

Та мені щось хмарно,

Суму нігде діти.

Голосно щасливі

За вікном співають,

А мені ті співи

Серце розривають.

То-то, милий боже,

Як здорові люди;

А мені вже, може,

Визволу не буде.

В лузі на калині

Тьохка соловейко...

Сниться в самотині,

Що було давненько.

Молоде кохання,

Як зіронька, сяє;

Жарти, женихання

Вже того немає.

Діти мої, квіти!

Тіштесь, поки воля.

Вам не зрозуміти

Ні журби, ні горя.

Скоро світло ясне

Вкриє пітьма ночі...

Так мій вік загасне,

Стуманіють очі.

Життя безталанне

Жде кінця; а все ще

Мені легше стане,

Як хвиля заплеще;

Як вітер у гаї

З листям зашепоче...

У степи безкраї

Геть душа захоче.

Я того не бачу,

Але дочуваю,

Доленьку ледачу

Часом забуваю».

Михайло Верешмарті

* * *

Кохай свою країну милу,

Мадяре! Де зродивсь на світ,

Щоб там поклався і в могилу,

Бо се - твій перший заповіт.

Не кидай батьківської хати,

Де знав ти дітство голубе;

Скінчиш життя: ніхто, як мати,

Оплаче жалібно тебе.

Забудь, мадяре, про чужину;

Країна рідна - се твій рай;

Працюй для неї до загину,

За неї бийся і вмирай!

Не раз в отсім широкім полі

Лилася кров твоїх батьків;

Воно було кутком недолі

І свідком вславлених віків.

Хіба не тут колись завзято

Рубався з ворогом Арпад,

Хіба не тут нам справив свято,

Зваливши рабство, Гуніад?

Хіба не тут колись мадяри

Стяг волі сміло підняли

І, степ укривши наче хмари,

Кістьми хоробро полягли?

Хоч лихоліття ми й зазнали,

Хоч ми й хилилися від мук,

Та знов до бою повставали,

Наш люд не склав ганебно рук.

Він ще не вмер, а все гукає:

«Хто мовчки рад тягти ярмо,

Поки що гірше нас спіткає?

Як так, то краще помремо!»

Ні, голос сей дарма не згине;

Недовго кату панувать;

Злетить юнацтво і полине

Свій край з неслави рятувать.

Ні, зажурились верховоди

І згуртувались не на те,

Щоб залякати їх пригоди;

А сила наша все росте.

Не вдіють лиха їй прокляття,

Що нас зусюди облягли,

А роздратують більш завзяття...

Гей, де ви, дітоньки-орли?

Не за горами перемога;

Великий день свободи йде,

За його всі ми молим бога;

Чи скоро блимне - всяке жде.

А ляжем купою докупи -

І вже не стане в світі нас:

Земля до лона наші трупи

Хай прийме в той недобрий час.

Нехай співець чужий піснями

Згадає, як і за що ми

Тут погибали, і над нами

Затужить щирими слізьми.

Кохай свою країну милу,

Мадяре! Де зродивсь на світ,

Щоб там поклався і в могилу,

Бо се твій перший заповіт.

Не кидай батьківської хати,

Де знав ти дітство голубе;

Скінчиш життя: ніхто, як мати,

Оплаче жалібно тебе...

Осип Етвеш

* * *

Лист на гілці зелененькій

Сумував;

Вітерець над ним тепленький

Повівав.

Лист журився одинокий:

«Все я сам;

Полинув би в степ широкий:

Любо там».

Вітерець на те нічого -

Полетів;

Нарвав листячка сухого,

Де схотів.

Покотив його ланами,

Підкида;

Плаче листя слізоньками,

Що біда.

«Краще б я на вітці рідній

Пробував...» -

Не один листочок бідний

Жалкував.

Так і той, хто в світ подасться

Геть з двора:

Не знайти йому ні щастя,

Ні добра.

Браш

* * *

От-от ударить грім із хмар,

Аж дух займає люта спека,

Усе притихло, а здалека

Палає небо, наче жар.

Там дощ іде; реве гроза,

Цвітуть поля, гаї та села;

Земля, щаслива і весела,

П’є зливу ясну, мов сльоза...

Мій краю рідний, так і ми...

Круг себе хмари тільки бачим,

Нам душно, дихати нема чим,-

Життя се гірше від тюрми.

Як старець хліба, ждем дарма

Здавен собі ми громовиці;

Здалік десь світять блискавиці,

А в нас все глухо - тьма і тьма.

Рунеберг

* * *

Люби, боже, діток рідних,

Край наш борони -

В світлім щасті, в тяжких злиднях,

В лютий час війни!

Тут все те, що ми кохали,

Що в своїм житті

Шанували, поважали,

Як скарби святі.

Не знайти кутка другого,

Як наш любий край,-

Отакого чарівного,

Тихого, мов рай!

ПРИМІТКИ

Друкується за виданням: Павло Грабовський. Зібрання творів у трьох томах, т. І-ІІІ. К., Вид-во Академії наук УРСР, 1959-1960.

До першого тому ввійшли майже всі оригінальні вірші поета, а також більша частина перекладених ним творів з різних мов народів світу. Серед віршів, що не входили до збірок, вміщено два твори «Мои песни» та «Деятелю», передруковані з видання: Павло Грабовський. Твори в двох томах, т. І. К., «Дніпро», 1964.

Тексти творів П. А. Грабовського в окремих випадках подаються за сучасним правописом.

Збірка «ХВИЛЯ»

«Хвиля». Переспіви Павла Грабовського, 1889.

Збірка «Хвиля» вперше скорочено опублікована в серії «Бібліотека поета», № 30 (Павло Грабовський. Вибрані поезії. К., «Радянський письменник», 1941). Окремі вірші цієї збірки друкувалися в зб. «Кобза», в журн. «Літературно-науковий вісник», в 2-му т. Зібрання творів поета в трьох томах (К., Вид-во АН УРСР, 1960). Подається збірка повністю за винятком двох віршів (Й. Лангера «Небагацько живу в світі...» і А. Прапротніка «Рідний краю! Чи забуду...»), що увійшли до зб. «Кобза».

Нікколь Роберт (1814-1837) - англійський поет-селянин, названий сучасниками «другим шотландським Бернсом».

Парк Андрій - анлійський письменник.

Россетті Христина Джорджіна (1830-1894) - англійська письменниця італійського походження.

Беккер Густав Адольф (1836-1870) - іспанський поет.

Вольтер (справжнє прізвище та ім’я - Аруе Марі-Франсуа, 1694-1778) - французький письменник, філософ-просвітитель, борець проти феодалізму, католицької церкви.

Аккерман Луїза (1813-1900) - французька поетеса.

Метерлінк Моріс (1862-1949) - бельгійський драматург, поет (писав французькою мовою), представник символізму.

Леконт де Ліль Шарль (1818-1894) - французький поет, керівник групи «Парнас».

Ередіа Хосе Марія де (1809-1839) - кубинський поет, революційний романтик. Основна тема віршів - боротьба за незалежність Куби.

Сільвестр Арман (1837-1901) - французький поет.

Гюго Віктор-Марі (1802-1885) - французький письменник-романтик, виступав у творах проти деспотизму, тиранії, мілітаризму, вірив у перемогу прогресу.

Доршен Огюст (1857-1930) - французький поет.

Кляр Еміль (1848 - ?) - німецький письменник.

Стеккеті Лоренцо (справжнє ім’я Оліндо Гверріні, 1845-1922) - італійський поет.

Путкаммер Альберта (1849-1923) - німецька поетеса.

Штурм Юлій (1816-1896) - німецький поет.

Розеггер Петер (1843-1918) - австрійський письменник...

Шторм Теодор (1817-1888) - німецький письменник.

Келер Генрієтта - німецька письменниця.

Гейбель Еммануїл (1815-1884) - німецький драматург, поет, прихильник класицизму.

Кох Катерина (1811-1892) - німецька поетеса.

Кауфман Олександр (1817-1893) - німецький поет, фольклорист, історик.

Фон Лілієнкрон Детлеф (1844-1909) - німецький поет-романтик.

Фітгер Артур (1840-1909) - німецький художник, драматург, поет перекладач.

Халупка Сомко (Само, 1812-1883) - словацький поет.

Деметр Митро (1811-1872) - хорватський поет, драматург, публіцист.

Штур Людевит (1815-1856) - ідеолог і керівник словацького національного руху 40-х років, словацький поет, філолог.

Пфуль Кароль (1825-1890) - серболужицький поет, учений.

Кастелиць Михайло (Міха, 1796-1868) - словенський поет, учений.

Томан Ловро (1827-1870) - словенський письменник.

Штульц Вячеслав - (Вацлав, 1814-1887) - чеський письменник.

Левстик Франц (1831 -1887) - словенський письменник, зачинатель реалістичного напряму в словенській класичній прозі.

Милов Степан - про автора ніяких фактів не вдалося знайти.

Тупи Кароль Євген (Яблонський Болеслав, 1813-1881) - чеський поет.

Льдов (Розенблюм) Вітольд-Костянтин Михайлович (1862 - ?) - російський поет.

Еріставі Рафаель Давидович (1824-1901) - грузинський поет, етнограф, у віршах змалював тяжке життя селянства.

Церетелі Акакій Ростомович (1840-1915) - грузинський письменник, один із основоположників нової грузинської літератури, разом з І. Г. Чавчавадзе очолював національно-визвольний рух 60-х років.

Туманян Ованес Тадевосович (1869-1923) - вірменський поет, громадський діяч. Поема «Давид Сасунський» (1903) - краща обробка героїчних сказань у вірменській літературі.

Шах-Азис (1841-1907) - вірменський поет.

Ованесян (Іоанісян) Ованес (1864-1929) - вірменський поет.

Томпа Михайло (1817-1868) - угорський поет, автор патріотичних поем.

Абрані Еміль (1851 - ?) - угорський поет.

Ендреді Олександр (1850 - ?) - угорський поет.

Ревицький Юлій (1855-1889) - угорський поет, характерні мотиви протесту проти засилля буржуазії.

Кішфалюді Олександр (Шандор, 1772-1844) - угорський поет, автор інтимної лірики.

Чоконаї (Вітез) Михайло (1773-1805) - угорський поет, драматург, викривав дворянство, співчував біднякам.

Кішфалюді Кароль (Карой, 1788-1830) - угорський поет, драматург, автор драматичних творів та пісень, створених під впливом фольклорних мотивів.

Тот Коломан (1831-1881) - угорський поет, учасник визвольної боротьби за свободу Угорщини.

Левай Йосип (1825-1918) - угорський поет.

Шукеї Кароль - угорський поет.

Сабо Андрій - угорський поет.

Барток Людвіг (1878 - ?) - угорський письменник.

Ком'яті Євген (1858-1895) - угорський поет, у творах висловлював протест проти монархізму.

Цуцор Григорій (1800-1866) - угорський поет, автор пісень і поем про волю для трудового народу.

Вайда Іван (Янош, 1827-1897) - угорський поет, автор політичної лірики.

Сас Кароль (1829-1905) - угорський поет, перекладач.

Дюляї Павло (1826-1909) - угорський поет, критик, автор літературних портретів видатних письменників.

Верешмарті Михай (1800-1855) - угорський поет-романтик, драматург, прихильник Л. Кошута під час революції 1848-1849 рр. в Угорщині.

Етвеш Йожеф (1813-1871) - угорський письменник, відомий насамперед соціальними романами «Картезіанець» (1841), «Сільський нотаріус» (1845), «Угорщина в 1854 році» (1847).

Браш - ніяких відомостей про поета не вдалося знайти.

Рунеберг Йохан Людвіг (1804-1877) - фінський поет, писав шведською мовою. В поемах, баладах ідеалізував селянський побут.

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифрував:

Дмитро Анісіч

Павло Грабовський

ХВИЛЯ

збірка поезій

328

Друкований текст для вичитування взято з:

Павло Грабовський. Вибрані твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1985.

т. 1: Оригінальні поезії, переклади і переспіви.

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

Книга оцифрована в рамках проекту

«СУСПІЛЬНЕ ОЦИФРУВАННЯ»

Книгу оцифрував: Дмитро Анісіч

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Так звали колись у Шотландії шинкарку Гібсон, у котрої звичайно гуляли старці. Побувавши з ними в корчмі, Бернс і написав цю кантату (Приміт. П. Грабовського).

² - Абрамський курган – коло Квебека; там убито генерала Вольфа в році 1759-му. (Приміт. П. Грабовського).

³ - Фортецю Моро зруйновано в році 1627-му. (Приміт. П. Грабовського).

⁴ - Excelsior -вище, вищий (латин.).

⁵ - Кертиця - кріт.

⁶ - Бетяр - бурлака, забіяка (угор.).