Олесь О.

ПОЕЗІЇ

Книга III

ЩОРОКУ

I

Снігу, ой снігу якого!..

В білих снігах потонули

Гори, степи і долини...

Наче чекаючи любого гостя якогось,

Радий господар

Свитку свою розіслав по дорозі,

Свитку свою з найбілішої вовни,

Свитку свою, не надівану й разу.

Наче тут паслися гуси уранці.

Скублись, кричали

І пух свій розкидали білий.

Наче тут віяли тихо вітри,

Віяли тихо й несли

Хвилі вишневого цвіту.

Наче якась багатирка, свавільна і горда,

Всюди розкидала рядна й полотна:

«Гей, мов, дивуйтесь

І заздріть, сусіди!

В кого з вас скриня повніша в коморі!?

Хто тут посміє з вас вийти і крикнуть:

«В мене добро моє

Виткано тонше!

В мене добро моє

Випрано краще й біліше!»

Я ж не боялась

Зимового ранку

Вийти на річку

І прати до самої ночі.

Я не лякалась морозу жижкого:

Хай він обгортує стан мій дівочий,

Хай він як парубок в’ється круг мене,

Стискує руки

І в щоки цілує.

Боже мій! Скільки ж то лиха від сього!

Що, як в той час

Від його поцілунків

Мак на щоках моїх палко розквітне?!

Може, краса моя бідна зів’яне!?

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Снігу, ой снігу якого!

II

Спала природа під ковдрою білою,

Снилось їй море

Наскрізь прозоре,

Дно його

Ясно-зелене,

Хвилі чи хмари над ним,

Снились їй ночі в серпанках сріблястих,

Зорь тихосяйні лампади,

Крики пташечі, зітхання вітрів...

Шелест шовковий степів неоглядних...

Ось вони стеляться, стеляться, стеляться...

...Спала природа, а з неба Мірошник,

Руки простягши над нею,

Сіяв крізь хмари муку.

III

Раз усе птаство

Зимового ранку

Мовчки дрімало в гаю.

Що за охота

Летіть на дороги,

Мерзнуть в холодних снігах?

Не тягнуться валки,

Не в’ються потоком

По битих шляхах.

Не сиплеться зерно

З чумацьких чувалів

Дощем золотим...

...І птаство нудилось...

Аж ось серед тиші

Дзвінком розсипається крик.

То пташка летіла

З сусіднього гаю.

Летіла,

Раділа,

Кричала:

«Сестроньки-подруги,

Гей, прокидайтесь,

Вістку я вам принесла.

Думала я,

Що розірветься серце,

Доки до вас долечу.

Вчора увечері,

Слухайте, сестри,

Паслася я в реп’яхах,

В сірих туманах,

Як в морі, тонуло

Все, що не єсть навкруги,

От я й пасуся,

Сумую, нудьгую,

Аж зирк!

Сонце - не сонце,

Місяць - не місяць,

Зірка - не зірка летить.

Я здивувалась,

І, навіть признаюсь,

Страшно зробилось мені.

Тільки у мене цікавість жіноча

Більша від страху була.

Сестроньки-подруги,

Що я угледіла,-

Вірте - пером не списать.

Янгол - не янгол,

Сонце - не сонце,

Зірка - не зірка, горить,

Птаство круг неї

Співає і в’ється -

Ненько моя! хай би зозулі

Весь вік свій кували -

Все б до кінця не дійшли.

Скільки круг неї

Метеликів, бабок,

Бджілок, джмелів та мушок!

Все їм всміхається,

Годе, щебече,

Килимом стеле себе.

Що це, я думаю,-

Привид, чи мрія,

Чи сниться мені?!

Довго ще я в дивуванні дивилась,

Зирк!

Аж добродій летить.

«Сірий горобчику,

Будь твоя ласка,

Що це за диво - скажи!»

Парубок глянув на мене,

Всміхнувся,

Потім цвірінькати став:

«Це Весна чарівна,

Дивне диво із див,

Прилетіла вона

Із незнаних країв.

Де стане -

Сніг тане.

Де гляне -

Сніг в’яне.

Цвірінь!

Цвірінь!

Чуєш, жайворон співає,

Дзвоне срібнії пісні,

А Весна його не знає:

Нащо здався він Весні.

Не його вона кохає,

А кого - ніхто не знає...

Тільки, може, знаю я,-

Вона любе солов’я.

Цвім-цвірінь!

Соловейко їй співає,

Розсипає срібний сміх.

Сміх сльозами поливає,

І в намисто ниже їх.

Він не зна - що буде з того:

Покоха вона другого.

Цвім-цвірінь!

Птаство все круг неї в’ється

І в коханні признається,

Тільки я один мовчу,

Не кричу:

Хто мовчить,-

Двох навчить!

Цвірінь!

Цвірінь!»

Боже мій, думаю,

Скільки у його

Тієї пихи!

Будеш співати

Чи будеш мовчати -

Дівки не взяти тобі!

Я побожусь,

Більше! -

На пригоршню зерна поб’юсь,

Кинься засватать за себе синицю -

Вір чи не вір, а з’їси гарбуза.

Сестроньки-сестроньки,

Гляньте, ось гляньте

На схід золотий!»

Глянули:

Красна Весна!

З криками, з галасом

Всі познімалися,

Всі полетіли,

Всі закричали:

«Веснонько, Весно, до нас, у наш гай!

Всі ми стомились і змучились вкрай.

Гинуть в кайданах струмочки ясні,

Мерзнуть під снігом квітки запашні!

Гнуться шовковії трави під ним...

Ніяк дивитись і дихати їм.

Всі ми стомились в даремній борбі.

Веснонько, Весно, не жаль нас тобі...»

Тихо на крилах спинилась Весна,

Стала до скарг прислухатись.

Баче:

Дерева схиляються,

Руки сухі простягають,

Журно хитаються,

Журно шепочуть:

«Веснонько, матінко,

Снігом прибиті ми.

Кригою скуті ми,

В жилоньках,

В серденьку

Злими морозами

Кров заморожена...

Веснонько-матінко,

Зглянься на нас».

Змовкли дерева,

І глухо з-під снігу

Квітки застогнали

І трави пожовклі:

«Веснонько-сестронько,

Холодно нам.

Краю, здається,

Немає снігам.

Давлять вони нас страшною вагою,

Гнуть наші постаті ніжні собою,

Душать, дивитись на світ не дають,

Білими круками тіло клюють».

IV

Слухала сльози і скарги Весна,

Слухала,

Ніченьку всю вислухала.

Ніченьку цілу

Страждала сама.

Шкода їй стало...

З слізьми в очах

Глибоко,

Важко

Зітхнула Весна;

І на зітхання зітхнула природа,

Білі сніги опустились

І танути стали...

V

Саме тоді на далекому сході

Сходило Сонце.

Сходило Сонце,

Тільки не сяло ласкаво,

Тільки не гріло промінням

Груди землі.

Сходило Сонце,

Нудне і байдуже,

Трошки... подихать повітрям

Та по протоптаній стежці

Тихо пройтися на захід

І прогулянку звичайну зробити.

VI

«Що се за парубок-сокіл на небі?

Хто се?» - питає Весна.

«Що то за квітка,-

Дивується Сонце,-

Цвіте на землі?»

Сонце спинилось,

Весна задивилась.

«Сонце! козаче мій! - крикнула дівчина,-

Знаю, я знаю тебе!

Снився мені ти ночами безсонними.

Марився в мріях моїх!»

«Дівчино! Весно! - озвалося Сонце,-

Вічність шукав я тебе.

Вічність даремно до зір приглядався,

Вічність журивсь по тобі!»

Щастям,

Потоками щастя

Всміхнулося Сонце,

Морем усмішок

Весь світ залило

І в поцілунку

Злилося з Весною.

VII

І затремтіли холодні сніги,

В темні провалля тумани сховались,

Зникла, крізь землю кудись провалилась

Відьма-Зима.

Весело, вільно струмочки побігли,

Вістку ясну несучи;

Бігли вони,

Щебетали по нивах,

В яри заглядали,

Грались, шуміли,

Зливались в потоки...

Щастя, здавалось,

Злетіло на землю,

Кожного втішило,

Вкрило, зогріло,

Кожну билинку малу пригорнуло,

Навіть одбилось в обличчях людських

Усміхом, жалем, добром.

Щастя! Ах, щастя,

Ти іноді все ж залітаєш

На землю безщасну!

VIII

В небі жайворонки в’ються,

Заливаються-сміються,

Грають, дзвонять цілий день,

І щебечуть, і співають,

І з весною світ вітають

Дзвоном радісним пісень.

Ось вони на землю впали,

Щось шепнули їй, сказали

І розтали знов у млі...

І щоб глянути на диво,

Виглядають полохливо

Перші проліски з землі.

IX

Квітами, травами

Вкрилась земля.

З ранку до вечора

Сонце світило,

Сяло,

Лилось, цілувало,

Гріло огнем поцілунків

Землю холодну,

Голодну.

Тільки на заході

Десь під горою

Часом лягало спочити,

Щоб через мить на рожевому сході

Злотнії вії розкрити,

Злотнії, довгії вії...

Бідній Весні ж

Ці хвилини-години

Роками, віком здаються.

Бідна

Не ляже,

Не засне,

Схопиться з ліжка

І руки ламає.

Ходе, нудьгує,

До місяця каже:

«Місяцю, місяцю,

Князеньку ночі,

Зглянься на мене!

Взявши на срібнії крила свої,

Ти понеси мене

Високо, високо,

Щоб хоча здалеку

Я надивилась

В блискавки-очі йому.

Місяцю, місяцю,

Ти поринаєш,

Плещешся в хмарах,

Ти мого голосу-крику

Не чуєш.

Ти не говориш,

Чи скоро я вґледжу

Усміх його?

Ох, ще не швидко:

Ще тільки другі

Півні проспівали...»

Місяць не чув.

Він купавсь в океані,

Грався, як злотний дельфін,

Кидався в хвилі

І знов вилітав,

Бризкав

І струшував срібло із себе.

Падало срібло,

Лилося на землю

І сріблило мрії землі.

А ніч...

Свої коси чесала,

Сплітала їх дрібно,

І знов розпускала,

І знов розкидала

По плечах смуглястих своїх.

В повітрі чиїсь

Поцілунки дзвеніли,

І гасли,

І знов розцвітали,

Зливались,

Сплітались

І в’яли в вінках.

І хто може знати,

Чиї то були поцілунки?

Чи то солов’ї щебетали,

Чи капали роси з туманів,

Чи трави співали квіткам?

Хто з нас завісу

Таємної ночі розкриє...

Удень

Ми б усе одгадали,

Усе б на частки поділили,

А ніч

Тільки землю обніме -

І ми вже безсилими стали;

Тільки ми срібного келиха ночі

Злегка торкнулись устами,-

Ми вже обпоєні чаром.

Казкою

Ніч, і життя,

І весь світ нам здається.

Годі тоді нам

Розгадувать тайни.

Думаєм ми

І не знаєм,

Що воно сталося

З нами самими.

Року 1904

* * *

Вітер віє, віє, мліє,

Навіває срібні сни,

Навіває злотні мрії,

Чеше кучері Весни.

То загляне в чорні прірви,

То злетить в блакить ясну,

То пелюстки білі зірве

І посипле на Весну.

То замовкне, то заграє,

То всміхнеться, то зітхне...

З кожним з нас таке буває,

Як кохання спалахне.

X

Вітер любе,

Світ голубе,

Обнімає,

Пригортає,

Струмнем ллється,

Шовком в’ється,

Шуми носе,

Суше роси,

Сам не знає,

Що кохає.

Прилетить над море синє,

І на мить свій льот зупине.

І до хвиль простягне руки,-

І поллються з моря звуки,

Наче з арфи золотої,-

Тихі дзвони, тихі бої;

Все шептання...

Все зітхання...

Але Вітер вдаре в струни -

І гримлять із хвиль перуни.

Море стогне, плеще, грає,

Береги гранітні крає,

І кричить, і в білій піні

Сріблить, білить хвилі сині!

Але ось рука втомилась,

Хвиля впала і розбилась,

Знову море грає тихо,

Знову арфа ледве диха...

Ще рука на струнах мліє,

А вже Вітер зводе вії

І на камені, на скелі

Лове сни свої веселі.

XI

А Весна іде, як фея,

В чарах шуму і пісень,

Біла, біла, як лілея,

В квітах яблунь і вишень.

Скрізь блукає,

Все вітає,

Йде і сіє срібний цвіт,

Обсипає білий світ.

Стане, гляне Сонцю в очі

І спочить від щастя хоче.

Що їй Вітрове кохання,

Сльози, співи і зітхання?

Хай нудьгує,

Хай сумує,

Слід покинутий цілує,

Грає, плаче, віє, мріє

І піснями землю гріє.

Хай зітхає, хай кохає

І надію колихає.

XII

Надіє, надіє! Облудна мара...

Ти розпачу мати і зради сестра!

О, хто тебе ніжно на грудях не грів

І хто за тобою орлом не летів?!

І ти окриляла рожеві думки

І скрізь розсипала пахучі квітки.

Та падали мрії підбиті на шлях,

І чорні гадюки сичали в полях.

А ти, сміючись, залишала поля

І бігла дурити такого, як я.

XIII

Та поки ще Вітер не в’яне в журбі

І віре, як вірив колись я тобі,

Нехай понад гаєм без стежки летить

І тихо на кобзі зеленій шумить:

«Весно! Весно! Раю мій!

Вся краса в тобі одній,

Вся краса, що в світі малась,

У тобі одній з’єдналась,

І тепер її оселі,

Де колись вона жила,

І блищала, і цвіла -

Чим різняться від пустелі?

Весно! Весно! Раю мій,

Вся краса в тобі одній.

Весно! Весно! Слухай співи -

Я щасливий, ми щасливі...»

XIV

А Весна... Весна й не чула.

Що їй Вітер шелестів,

В небі поглядом тонула,

Де Орел її летів.

І молилась, і сплітала

Із благань вінок йому,

Цілий світ вона кохала

І молилася йому.

І у Вітра стислись груди,

Очі вгледіли когось,

І страшне чуття облуди

В серце кігтями вп’ялось.

XV

Підкрадались, гнулись, слались

Чорні звірі-вороги,

Чорні хмари насувались,

Слали тіні навкруги.

І зустрілись чорні хмари

І накинулись, вп’ялись,

І прокльони і удари

Загуділи, полились.

Сунуть хмари, стогнуть, б’ються,

Всю ніч бій на смерть іде;

З зброй блискучих іскри ллються,

В сурму мідну грім гуде.

Наче... гетьман з козаками

Понад хмарами гуля

І із лука блискавками

В ворогів своїх стріля.

Наче бою сили рівні

Не скінчили в ранній час,

І ворожі порохівні

Вибухають раз у раз.

Час пройшов і ясно стало,

Ранок слізьми заблищав,

Все зітхнуло, заспівало,-

Тільки Вітер не співав.

XVI

Стогнав він: «О Весно!

О зоре ясна,

Чи любиш мене ти?» -

Мовчала Весна.

«Я мучусь, конаю,

Я ночі не сплю.

О Весно, о мила,

Люблю я, люблю.

Зорять твої очі

В небесну блакить...

О, дай мені сили

Туди полетіть.

Зв’язала, скувала

Ти крила мої,

І я не літаю -

Стелюсь по землі.

Так дай мені зілля,

Отрутоньки дай,

Хоч я вже коханням

Отруєний вкрай...»

І ніжно Весна продзвеніла йому:

«Обійми розкрила я світу всьому,

Мій друже крилатий, лети і шуми

І сумніви з серця безжурно зніми»

І Вітер зрадів, засміявсь, полетів

І брязнув по струнах шовкових степів.

XVII

Віри йнять словам жіночим,

Їх устам, очам співочим,

Їх зітханням, їх сльозам,-

Признаюсь - я вірив сам.

Але де ті, що зітхали,

Що цвіли мені колись,

Що правдиво зомлівали

І не зраджувать клялись.

Ах,одна . . . . . . . . . . . . .

Друга вийшла за дідка,

Третя . . . . . . . . . . . . .

Шоста - сьома теж така.

Але, Музо, що ти мелеш,

Винен більше я за їх.

Всі покинули мене лиш,

Я ж покинув їх усіх.

XVIII

Співать про любов, поцілунки, обійми -

Боюсь, що мій голос останній відійме...

Зазначу єдине, що Сонце Весні

Не зрадило навіть в зрадливому сні.

Але... обопільне, солодке кохання

Здавна викликало в мені позіхання,

Хоч, може, колись за щасливу любов

Охоче б оддав я і мозок, і кров.

XIX

Раз вночі прокинувсь Вітер

І угледіть захотів -

Чи ніхто не порушає

Тиші мертвої гаїв.

Пролетів він гай зелений

І сховався за кущем:

Дивна флейта розсипалась

Звуків радісним дощем.

Флейта плакала, сміялась,

Умирала і жила...

Біла постать сміх і сльози

Із долонь своїх пила.

Глянув місяць ясним оком -

І осяялась земля,

І крізь листя Вітер баче

І Весну, і Солов’я.

Соловей, стуливши очі,

В келих ночі срібло точе:

«Сонце, Сонце! Весно, Весно!

Як на світі жить чудесно,

Як чудесно в світі жить,

І страждати, і любить!

Весно, Весно, вміла ти

В небі сокола знайти.

Щастя завжди, всюди з нами,

Лине, в’ється над роками,

Квітне квіткою в садках,

Б’ється рибкою в ставках.

Хто захоче щастя мати,

Всюди зможе відшукати.

Сонце, Сонце! вміло ти

В лісі Горлицю знайти».

Вітер наче збожеволів

Від страшних проклятих слів,

Розірвати серце волів,

Задушить Весну хотів...

І гадюкою страшною

Засичав він над Весною:

«Так умри ж ти, навісна».

Засміялася Весна,

Раптом стисла Вітру руки

І розсипалась на звуки.

XX

І довго ще Вітер конав і горів,

А потім поволі повивсь, полетів.

І впав серед сірих гранітних руїн,

Таких же сумних і самотніх, як він.

XXI

Зелено, любо усюди!

Наче стоять на землі

Свята зелені,

Клечальна неділя!

В мріях дрімає земля,

В щасті раює природа.

Наче з якогось далекого хутора

Дівчина йшла на весілля в село,

В південь гарячий ішла і стомилась,

І відпочити лягла - і заснула,

Тяжко заснула в житах на межі.

Сниться їй сон:

Наче козак в золотому жупані

Стиха під’їхав на білім коні

І задивився на неї, прекрасну,

І, зачарований, довго дививсь нерухомо,

Потім поволі схилився з сідла

І обпалив її красні уста

Довгим палким поцілунком.

Знявся... і зник на коні!

Дівчина крикнути зразу хотіла,

Словом його перейняти -

Мертві уста.

Хвилею щастя залита,

Дівчина бідна зомліла...

Спить вона тяжко, а хвиля її заливає,

Вщерть переповнює щастям істоту,

Ллється і ллється,

Плеще і плеще.

Хочеться дівчині всесвіт обняти,

Щастям усе напоїти,

Матір’ю стати...

Спить вона й чує, що наче рости починає,

Більше, все більше і більше росте...

Ось вона стала велика, велика...

Землю усю зайняла.

Спить і раює прекрасна.

Коси її розплелися,

Хвилями в’ються в степах.

Килимом пишним лани покриває

Плахта її.

Маком червоним цвітуть на городах

Рукава її.

Ллються річками по луках зелених -

Дівочі стрічки.

Сяють розкидані збоку дукати -

Ставки і озера.

Спить вона довго

І... нагло -

Очі ясні розкриває!..

Сонце ще дужче горить...

Зелено... любо навколо!

XXII

Весілля скінчилось... Бубни одгули,

І п’яні музики додому пішли.

Розвіяні мрії, розвіяні сни,-

Ростуть під серцями дочки і сини,

В турботах натоплена хата землі,

Щоб кволе жіноцтво було у теплі,

Приборкала кожну істоту вага,

А з нею примир’я, думки і нудьга.

Один тільки Вітер у муках горить

І хворий вже тиждень на скелі лежить.

Лежить він, не засне - ні вдень, ні вночі,

Все в думці голосе, Весну зовучи.

О Вітре, не мучся і тихо засни,

Давно щось росте і під серцем Весни.

XXIII

Коли б я тобою,

О Вітре мій, був,

Я б іскру зневаги

В пожежу роздув.

Я б гордо на гору

Найвищу злетів:

Мій сміх заглушив би

Гармати громів.

В долині б я плакав,

Щоб збутись ваги:

Для сліз моїх гори

Були б береги.

Я кинувся б в море

Від болю, від ран.

Як море втопило б

Журби океан.

Коли б я тобою,

Мій Вітре, зробивсь,

Давно б я з другою

Кохавсь і любивсь.

XXIV

Що холод, як сонце

Огнем розлилось,

Що розум, як серце

Полюбе когось?!

Снігами-думками

Кохання туши,

А іскри крилаті

Несуться з душі.

Що розум холодний,

Як займеться кров,

Як світу потрібна

Єдина любов.

XXV

Тихо у полі... ні співу, ні шуму,

Думає поле глибокую думу,

Спокоєм душу свою напуває,

Колос зелений зерном наливає.

Тихо... ні співу, ні шуму.

Думає думу.

Тайна серпанки-убрання пошила,

Кожну істоту до шлюбу зводила,

Потім пахучі квітки познімала,

Білі серпанки у скрині сховала,

Тайна убрання пошила,

В скрині зложила.

Як перед нею усім не коритись,

Як перед нею життю не молитись?!

Тільки не молиться

Вітер недужий,

Він до всього, що за серцем, байдужий,

Вітер не може молитись,

Долі коритись.

XXVI

Хто долі кориться, хто далі не йде,

Хто прапор і зброю в безсиллі кладе,

Хто світло міняє на темряву ночі

І крила орлячі спокійно волоче,

Хто, вранці родившись, удень одцвіта,

Хто ворога злого уклоном віта,

Той краще не бачив би світу ясного.

Не тьмарив би дня і не ганьбив нікого.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

XXVII

Але я забуду і жаль, і ганьбу,

Спочину - і іншу згадаю борьбу.

XXVIII

Тигр, що людям давсь піймати,

Рве, гризе залізні грати,

Перегриз би, в степ утік,

Став би вільним - кров’ю стік.

Скелі, гори в’яжуть море,

Море ж звуть ясні простори...

Роки линули, віки -

З гір посипались піски.

Серце зранене вулкану

Ждало, тисло біль і рану,

Більше ждати не змогло,

Кров’ю-лавою зійшло.

Вчись у тигра рвати грати,

В моря гори розмивати.

У вулкана вірить, ждать

І, зневірившись, вмирать.

XXIX

Вітер хворий віє стиха.

Ледве ходе, ледве диха,

То щось думає неначе

І без голосу заплаче.

То в гаю зламає гілку,

Стане, виструже сопілку

І на дудці тихо грає,

І прохожим серце крає.

То біжить над море синє,

То на гори тихо лине

І над кручею в задумі

Передумає всі думи.

Часом гнів його ужале,

Він забуде болі, жалі,-

Він як вихор вже несеться,

І шаліє, і сміється.

XXX

Хто із нас не ніс на гори

Люту муку, люте горе,

Щоб його під небом збутись

І назад за ним вернутись?

XXXI

Біг і я колись в простори,

Вибігав на сизі гори

І сміявся над любов’ю

Часом слізьми, часом кров’ю.

Більше думав я не в’януть,-

Із-за хмар на все поглянуть,

Остудить журбу пекучу...

Ледве я не кинувсь в кручу.

XXXII

Журиться Вітер, по берегу ходе;

Думонька муку за мукою плоде.

Гляне на місяць, гляне на ніч,-

Сльози гарячі ллються рясніш.

«Ноче-ворожко, поворожи -

Де моя люба - правду скажи.

Де моя люба,- щастя і мука,

Янгол небесний, люта гадюка».

Срібляться хвилі, плещуть і грають,

Верби гілками журно хитають,

Листя віщує, листя сичить,

Чорна циганка стала й мовчить.

Вітер шаліє, по берегу ходе,

Крила свої вигинає, розводе.

XXXIII

Вітер погрожує, Вітер шепоче:

«Ні, я облуди Весні не прощу,

Дні оберну я у сірії ночі,

Білі тумани гуляти пущу.

Більше не будеш ти в синьому небі

Бачити любого Сонця свого:

В сірих туманах сховаю від тебе,

Хмарами вкрию його.

О, не втечеш ти нікуди від мене:

В ліс - так я дерево кожне струшу;

В поле сховаєшся - поле зелене

Гребнями рук розчешу.

Вдень і вночі я усюди літатиму,

Доки без сил не впаду,

Всюди питатиму, всюди шукатиму,

Доки тебе не знайду.

А розшукаю - тільки спитаю,

Здалеку гляну в небо очей

І понесу я муку безкраю

В чорні безодні вічних ночей».

XXXIV

«Ого-ого!» - шаліє Вітер,

«Го-го!» - сміється із-над хмар

І, прислухаючись до грому,

Каміння кидає у яр.

«У прірви хмар я кину Сонце,

Огнем крилатим пролечу,

Розвію лист, погну дерева,

Степи зелені потопчу...

Знайду, знайду...» - шепоче Вітер,

В безодні дивиться згори,

А теплі сльози доганяють

Каміння, кинуте в яри.

XXXV

Щоб нам затуманить наближення смерті,

Нам діток Господь для утіхи дає,

І знов розцвітають обличчя потерті,

І пам’ять колишнюю жуйку жує.

Вишиває осінь на канві зеленій

Золоті квітки.

Квіти оживають, і з дерев спадають

Жовті нагідки.

Яблука і груші падають на землю,

Боки, спини б’ють.

Люде їх збирають, у мішки ховають,

Кури їх клюють.

Жито і пшеницю вже почастували

Ціпом на токах.

І для добрих шлунків винувате зерно

Мелеться в млинах.

Бавляться дітками, бавляться квітками,

Моляться батьки.

Вишиває осінь на канві зеленій

Золоті квітки.

XXXVI

Ранок... зеленеє свято кінчається,

Гаснуть на люстрах небесних свічки.

Килим поволі з підлоги згортається.

Зірвані квіти, гірлянди, стрічки.

Небо закрито завісою темною,

Заслані сірим серпанком поля.

Небо осталось горою таємною

І пілігримом безсилим земля.

___________________

Ой розлягався та понад морем

Білий туман.

Ой набирав він с синього моря

Цебра води,

Ніс він ту воду на круту гору

В степ голубий,

Щоб остудити, щоб напоїти

Отари хмар.

І напилися сизі отари,

І не лягли:

В довгу дорогу степом погнали

Їх чабани.

XXXVII

В’ються тумани, пливуть над землею,

Линуть в простори на білих човнах,

Хиляться трави, прибиті дощами,

Листя на землю поволі спадає...

Нудно... однаково - жити чи вмерти.

Всі «Неминучістю» скуті давно.

Деякі навіть покарані тяжко,-

Як вони сміли родитись і жити?!

Бідні злочинці божились, благали,

Слухали журно своїх речників,

Громом гриміли слова прокурора,-

В’язні злякались і згодились вмерти.

XXXVIII

Сум. Безнадійність. Руїни.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Наче з далеких країв налетіли

Гунни на конях скажених своїх,

Вихором-бурею скрізь пронеслися,

Все зруйнували і знищили вкрай.

Тільки тремтіли дерева зелені,

Ласки у неба просили в сльозах...

Небо почуло, подумало трошки

І запросило на їх сарану.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

Наче колись тут в садах серед гаю

Хутір багатий стояв козака.

Ждали, чорніли скирти-ожереди,

Тріскались стіни комор від добра.

...Темної ночі, глибокої ночі

Месник ярами хиливсь до сідла...

Став, і послухав, і вийняв кресало,

І між кущами поліз по землі.

...Ніби розбурканий вистрілом сокіл,

Вилетів з скирти крилатий огонь,

Крикнув, і з шумом на крилах вогняних

Злякана зграя знялася за ним.

...Степом широким, припавши до гриви,

Месник летів на пекельнім коні,

Іскри і дим з-під копит виривались,

Хмари осяяні квітли в огні.

...Тижні у полум’ї корчився хутір...

Стліли в пожежі комори, скирти...

Тільки сумують на сірих руїнах

Чорні дерева зелених садів.

Тижні гасили пекельну пожежу,

Тижні лилися невпинні дощі,

Та не змогла і небесна «пожарня»

Полум’я судної помсти залить.

XXXIX

Осінь - вмирання,

Примир’я, прощання,

Останні слова...

Пориви марні,

Звуки цвинтарні,

Смертні жнива.

Вмерти, не бути,

Не бачить, не чути,-

Прокляття... (кому?)

Жити, конати,

В муках палати

І нагорода... в чому?!

Вірить, молитись,

Плакать, проситись -

Годі, дарма!...

Може, змагатись,

Сіктись, рубатись,-

Зброї нема.

Зброя єдина -

Будь як дитина.

Грайся м’ячем,

Злотом, любов’ю,

Власною кров’ю,

Честю, мечем.

XL

Я вам розказав би, як мучився я,

Що дівчина мила не любе,

Хоч, може, тепер уже пам’ять моя

Пелюстки безсмертників губе.

Але я про Вітер вам мушу співать,

Як він і конав, і помщався.

Та всього не можу про його згадать,

Хоч «вітром» я змалечку звався.

XLI

Вітер носиться, літає,

Топче луки і поля,

Жовті трави пригинає,

Лист зриває із гілля.

То скирти, стоги розносе,

То у сурми загуде,

То в безсиллі заголосе

І до лану припаде.

То в уяві намалює

Другу дівчину ясну,

І в уста її цілує,

І не дума про Весну.

Нащо, Вітре, ти голубиш

В серці мрію золоту:

Як ти другу не полюбиш,

А забуть не зможеш ту.

XLII

Знайти на вічні рани ліки,

Струну розірвану з’єднать...

Знайти, що втрачено навіки,

І знову вірить і бажать,-

Ні, ні! Де хвиля, що майнула,

Де звук, що нісся і погас? -

Хай пам’ять наша не забула,-

Не вгледять очі в другий раз.

XLIII

Квітки любові розцвітають

Єдиний раз, єдиний раз.

Вони ніколи не вмирають

І вічно в серце ранять нас.

Їх поє сонячне проміння,

Годує чиста пахощ піль.

В глибинах серця їх коріння:

Торкнеш квітки, а в серці біль.

Зламаєш їх, потопчеш в муках -

І хочеш їх навік забуть,

А кров тече і плаче в звуках,

А ніжні парості ростуть.

XLIV

Втратити віру - що керму зламати;

Хвиля осліплений човен веде,

Що його в морі широкому жде,

Хто його візьме на груди приспати?..

Втратив я віру і хвилям віддався,

Б’ють мене хвилі, об камені б’ють,

Хвилями місяці, роки пливуть.

З смертю ж я досі чомусь не спіткався,

Втратив я віру... о браття, о друзі,

Б’є мене хвиля, об камені б’є...

Скоро в розпуці, в безсиллі, в нарузі

Вирву я серце своє.

XLV

Плаче Вітер, туже, бідний,

Та ховає мрії,

А навколо степ самотній

Наче крук чорніє.

Десь пливуть під небом гуси

Темними ключами...

Плаче Вітер, туже, бідний,

Б’ється над степами.

А на гілці лист пожовклий

Затремтить в конанні

І впаде, і тихо ляже,

І засне востаннє.

___________________

Розплітається уранці

Срібних снів мережка,-

До невірної літами

Заростає стежка.

А у Вітра й досі в грудях

І любов, і муки,

І протоптані навколо

Всі поля і луки.

XLVI

І думає Вітер: «Я хочу знайти

І мушу її відшукати,

Ганебно для мене на крок від мети

В пустелі жалю повертати.

Я з півночі хмари холодні зжену,

Встелю усю землю снігами,

І певно де-небудь в гаю, на лану

Ти стежку протопчеш ногами.

І тільки я слід на снігу нападу,

І тільки твій слід я пізнаю,

Як сокіл, я з неба в ту мить упаду,

Впаду, засміюсь, заридаю.

Не думай сховатись в людей на селі,

Зумію прохожим я стати,

Постукати в двері і тихо з землі

«Пустіть, замерзаю» - сказати».

Так думає він і на північ летить,

Щоб скликати хмари холодні,

А стомиться,- ляже заснуть і спочить

Де-небудь на скелі в безодні.

XLVII

В полі хуга. День - не день,

Хтось згори снігами сипе

І прохожим очі сліпе,

Мов пелюстками вишень.

Пройде сніг... затихне все,

Вітер зніметься - полине,

Скирту вдаре і підкине,

І по полю рознесе.

Ось він вгледів коней-змій

І підставив зміям груди:

Подивився, що за люде,

Свиснув жінці молодій...

Запримітив очерет,

Розчесав його, розвіяв.

Мов крізь сито пересіяв

Снігу білого замет

XLVIII

А увечері він лине

З поля, з лісу на село,

Біля хат селянських гине,

Б’ється пташкою об скло,

Плаче, скаржиться, голосе,

Стихне й знову зарида,

Співчуття в каміння просе

І до призьби припада.

Та ніхто не одгукнеться,

І ніде душі не чуть...

Тихо з вікон світло ллється,

Ще рясніш сніги метуть...

...Наче зграї лебедині

Із незнаної країни

Налетіли

Білі, білі;

Наче в’ються і кружляють,

І на озеро сідають...

Року 1910

З ЛІРИКИ

«Де ті слова, що вмерли на устах…»

Де ті слова, що вмерли на устах,

Де непроспівані пісні?..

Чи розп’ялись ви на хрестах,

Чи й досі мучитесь в мені...

О, як хотів я вмерти разом з вами,

З моїми мріями-думками!

Але мої нікчемні вороги

І друзі, варті лиш жалю,

Зміцнили ржаві ланцюги.

Збудили міць мою.

І я встаю! Вернулись сили, роки...

Дзвенять пісень моїх потоки!

В СТЕПУ

Розцвіли дзвіночки-квіти,

Ніжні дзвони із блакиті!..

Сонце море сонця ллє...

Хтось у дзвони тихо б’є...

Хтось у дзвони тихо дзвоне,

Бог чи коник степовий,-

Я не знаю: в травах тоне

Той дзвонарик світовий.

Я молюся небесам.

Віра в мене дужча криці,-

Степ - один суцільний храм!

Скрізь церкви, церкви, дзвіниці,

Співи, дзвони, фіміам.

Я молюсь. Душа моя

Скрізь в повітрі розлилася...

Степом, небом пройнялася.

Світ в мені і в світі я.

«Стань, дівчино, стань!..»

Стань, дівчино, стань!

Стань, дівчино, маків цвіте,

Дам тобі я кращі в світі

Не каміння - самоцвіти

І коралі подарую,

Тільки... злегка... поцілую,

Пожартую, помилую...

Глянь же, хоча глянь!..

Обернулась враз.

Відра скинула на плечі,

І сміється, і щебече:

«Ти говориш не до речі;

Хто ти - як я можу знати:

Чий ти єсть і відкіля ти...

А як мати вийде з хати,

Та угледе нас?»

І пішла собі...

І йде, не йде - літає,

Набік відрами хитає,

В хвилях-травах поринає;

А у мене в серці муки,

В’ються муки, мов гадюки...

Наложу з розпуки руки -

Буде гріх тобі!

З ЯСАМАНІ¹

Квітнуть, дихають троянди,

Дивні без кінця...

Ти ж смутна, у тебе сльози,

І тремтиш ти вся.

О, не бійся: ти миліша,

Ти ніжніша їх...

І скажи,- тобі я кину

Всі квітки до ніг.

«Гори сплять, повиті млою…»

Гори сплять, повиті млою.

Спить давно уся земля,—

Тільки з мукою страшною

Не засну до ранку я.

В сяйві місячнім блукають

Голубі отари хмар...

То пасуться, то лягають,

То спускаються у яр.

Не засну я... мучать думи;

Не горів я і погас,

А народ мовчить в задумі

І чека в останній раз.

Море б’є в граніти темні,—

Чорний демон б’є крилом,

І сичить слова таємні,

І сміється над рабом...

Не засну я... Гнів голодний

П’є і сушить кров в мені,

І несеться шум народний,

І півнеба у вогні!

Справді... Небо в злоті грає,

Хтось вінок із хмари в’є...

Не засну я... сил немає,—

Ранок радісний встає!

Крим

НІЧОГО НЕ СКАЖЕШ...

Нічого не скажеш - і я не скажу,

І мрію крилату, як пташку, зв’яжу,

Зустрінусь - не стану,

Осліпну - не гляну,

Пройду без усмішки,

Пройду без зітхання,-

В очах ні докору,

Ні мук, ні кохання...

І можеш ти вірити звукам-словам?!

Дай руку - ходім в мою душу, в мій храм:

На чистім престолі із сліз і із крові

Курить моє серце, палає в любові,

І ти, наче янгол, схилилась над ним.

На всесвіт - над серцем одним.

Зустрінусь - не стану,

Пройду - і не гляну.

В душі моїй храм,-

Щодня тебе вгледжу я там!

ТВОЇ ОЧІ

Так дивиться сарна в дрімучому лісі,

Неначе почувши десь шелест в кущах...

Весною фіалки в гаях розцвітають

З таким дивуванням в очах.

Так слухають пісню, що ллється на селах,

Русалки у місячну ніч...

Так вухом земля припадає до ночі,

Як зорі говорять ясніш.

Так дивиться чудно душа моя бідна

В таємную душу твою

І щось мені каже, щось хоче сказати,

А я її слів не вловлю.

«Той, кого розлюбить мила…»

Той, кого розлюбить мила,

В’яне, сохне від журби,

Опуска широкі крила

І вмира для боротьби.

Я не був любимий нею,

Я конаю і мовчу.

І з піснями над землею

Все кудись лечу й лечу.

«Іду, отруєний, прибитий…»

Іду, отруєний, прибитий,

Іду, несу пекельний біль,

І голос мій несамовитий

Луна і гасне серед піль.

Могили скрізь, хрести похилі...

А може, се мара одна?!

Хрести - то люде... любі, милі,

Могили - рідна сторона?

Так... люде... так... піду, заграю

І їм серця розворушу,

Я їхні муки розгойдаю

І власну муку задушу.

І от я, змучений без міри,

По двох останніх струнах б’ю,-

І капа кров з моєї ліри,

І ловлять звуки кров мою.

Дивлюсь - з могил мерці виходять,

Сідають, слухають гуртом,

І дико всі очима водять,

І кожний з глиняним хрестом.

Я кличу, плачу, проклинаю,-

Вони ж… як камені, вони!

І от я ліру піднімаю,

Рву нерв останньої струни,-

І ледве звуки обірвались,

Вклонились чемно кістяки

І тихо в труни поховались,

І... кинув хтось мені квітки...

«Вийди, змучена людьми…»

Вийди, змучена людьми

І одурена думками,

Снами, мріями, казками -

В лісі будем тільки ми.

В лісі дзвонять солов’ї,

Виливають щастя в звуки,

Виливають в звуки муки

Світові, твої, мої.

Вийди! я нарву квіток

І встелю тобі дорогу,

Як улюбленій,- як Богу,

Бо єдиний ти мій бог.

Вийди, в муках каяття

Я обмиюсь сліз дощами,

І терновими кущами

Я ще раз пройду життя.

Стану я в своїй крові,

Наче голуб білий, стану,

І розкрию свою рану,

В рані - рани світові.

І коли б уста твої

Не скривилися в прокльони,

В мене в серці вдарять дзвони.

Заспівають солов’ї.

З небом, з Богом я зіллюсь,

З сяйвом Вишнього, з тобою,-

Кожний нерв зроблю струною,

Сам я арфою зроблюсь.

Як блаженний, я піду

Вгору кручами, ярами,

Буду ставить тобі храми,

Доки в небо не ввійду.

«От і пройшло життя, і ясно все тепер я бачу…»

От і пройшло життя, і ясно все тепер я бачу.

Але мовчу, не вчу, не скаржусь і не плачу...

Немов якась таємна сила

Мої уста камінням придавила,

І хтось великий не велить

Про пережите говорить.

«Косять коси…»

Косять коси,

Луг голосе,

Косять, косять косарі;

А в моїй душі співають,

Срібло струн перебирають,

Грають, грають кобзарі.

В оксамитах,

В сріблі, в злоті

Виступають козаки...

Косять коси,

Ноги босі

І діряві сорочки.

Підійшов я,

Привітався

І звертаюсь до юрби:

«Ось ви в злиднях, босі й голі,

А чи прагнете ви долі,

Чи готові до борьби?!»

В оксамитах,

В сріблі, в злоті

Виступають козаки...

Косять коси,

Ноги босі

І діряві сорочки.

Хтось всміхнувся,

Обернувся

І промовив мені враз:

«Ми, паничу, луки косим —

І вже вас ласкаво просим:

Потурбуйтеся за нас».

Косять коси,

Луг голосе,

Гнуться низько косарі,

Гнуться низько...

Тане військо...

Замирають кобзарі...

«Столітні велетні-дуби…»

Столітні велетні-дуби,

Бувало, в бурю і негоду

Шумлять, дивуючи природу,

І ждуть з піснями боротьби.

Зламав їх вік... Ростуть малі...

І тільки вітер пронесеться,

Вже ліс і труситься, і гнеться,

І просить ласки на землі.

«Так. Я спав... Зима біліла…»

Так. Я спав... Зима біліла...

А тепер весною знов

В серці хвиля зашуміла,

Заспівала про любов.

Знову в душу світять очі,

Усміхаються уста,

І зелений сад шепоче

І уклонами віта.

Ні, несила! Ледве сонце

Злотну пряжу допряде,

Я постукаю в віконце:

Вийди! твій... невірний жде!

«Соловйова пісня ллється…»

Соловйова пісня ллється,

Розливається в низах,

Соловей лящить, сміється...

Наче... тоне у сльозах.

Квітнуть яблуні і груші,

В світлі місячнім тремтять...

Наче... мертвих скорбні душі

В білих саванах стоять.

Вся земля миліша раю...

Шум, пісні і щастя скрізь!

Я дивлюся, я ридаю,

Я не бачу із-за сліз.

«Мусить буть! - скажи - і стане…»

Мусить буть! - скажи - і стане,

Захотіти - досягти!

Духа в льоті до мети

Не затримають кайдани.

Підеш ти - і ляжуть гори,

І розстеляться яри,

І тебе самі вітри

Понесуть в ясні простори.

Ти самотній? завжди? всюди?

Вище, вгору прапор свій!

У пустелі життьовій

Без мети блукають люде.

Вдар не в дзвін, а в серце дуже,

Зважся жить або не жить,-

І каміння закричить,

І запаляться байдужі.

Встань, піди - і ляжуть гори,

І розстеляться яри,

І тебе самі вітри

Понесуть в ясні простори.

«Огонь, що мовчки в попелі дрімав…»

Огонь, що мовчки в попелі дрімав,

Ожив і знявся,

Блиснув, засяв, і засміявся,

І віковічну ніч злякав.

Святий огонь! свята земля!

Свята руїна!

І ми упали на коліна.

І кров смоктала з нас змія.

І в муках ми спалили гріх.

І легко встали,

І моря сліз не помічали,

І ран окровлених своїх.

І шепотіли в нас уста:

«Простіть навіки,

Простіть нас, страдники великі,

Прости нас, земленько свята».

І крикнув враз огонь до нас:

«Немає сил!

Хоч трупів дайте із могил,

Щоб я в безсиллі не погас!»

І зрозуміли ми натяк...

І довго ждали,

І по землі могил шукали,

І чийсь надибали кістяк.

Огонь... погас!..

«Хто зберіг любов до краю…»

Хто зберіг любов до краю

І не зрікся роду,

Той ім’ям не вмре ніколи

В спогадах народу.

Хто поїв, як струмінь, край свій

І не згинув в морі,

Ой не раз того згадають

Влітку квіти-зорі.

Хто угледів в час безчасся

Сонце крізь тумани,

Той для люду рідним батьком

І пророком стане.

Хто зберіг любов до краю

І не зрікся роду,

Тільки той віддав всю душу,

Все, що зміг, народу.

«Пожовклий лист в вікно моє влетів…»

Пожовклий лист в вікно моє влетів,

Немов про щось він мав сказати,

Немов один вмирати не хотів

І труп - між трупами лежати.

Влетів, упав і більше не жиє...

Ах, і раніш він знав, що жить не буде...

Чому ж летів сюди в вікно моє

І впав мені на теплі груди?!

«Раз в майову нічку…»

Раз в майову нічку,

В темну ніч весни

Ми ішли ловити

Невловимі сни.

Ми ішли прикриті

Крилами пітьми,-

Вперше щастя красти

Зважилися ми.

У кущах бузових

Згинула тропа,-

Спала баба-доля,

П’яна і сліпа.

Спала баба-доля,

Люта, навісна,

А в руках у неї

Папороть ясна.

А під боком в неї

Лаври і вінки,

Перли, діаманти,

Золота мішки.

Спить, не ворухнеться

Баба на траві...

Все її лахміття

У моїй крові.

«Тихше! - говорю я,-

Не збуди її...

Як необережно

Дзвонять солов’ї!

Як необережно

Воркотять струмки...

Але наше злото,

Лаври і вінки!

О моя голубко.

Глянь: навколо - лад!

Казкою здається

Сей вишневий сад.

Як же випадково

В темну ніч весни

Нам влетіли в руки

Полохливі сни!»

І, як двоє скрипок,

Заспівали враз

Наші поцілунки

У весняний час.

Заспівали звуки!

Піснею знялись!

Золото і лаври,

Нащо ви здались?!

І здригнула баба...

Глянула на нас,-

Все згребла, схопила

І побігла враз.

Гнались ми за нею

Й досі женемось...

Слід її жорстоко

Замітає хтось.

НАД МОРЕМ

Котяться хвилі і грають,

Сиплють на берег піски,

Ледве пісні проспівають,

Чуєш - шепочуть казки.

Ранок і день пролетіли,

Ось уже й ніч настає,

Я ж усе марю, що хвилі

Викинуть щастя моє.

Крим

«Постій - не йди! Нащо питати…»

Постій - не йди! Нащо питати,

Чи можу стати я твоїм...

Синіє ніч, і ночі шати

Горять в розводі золотім.

Постій: душа моя розквітла,

Як пташка, крилами тремтить,

А ніч пливе на хвилях світла,

І день назустріч їй летить.

Постій! Нап’юся,- надивлюся...

Навіщо згадувать когось.

Сьогодні я тобі молюся,

А завтра ще не зайнялось!

«Ніжніша від ночі, миліша від ранку…»

Ніжніша від ночі, миліша від ранку,

Струнка і хороша, і вічно смутна,

Вся в білім убранні, вся в білім серпанку,

Як в пір’ях лебідка... Лебідка - вона!

І згадую казку-легенду про неї...

Раз висохло озеро срібне до дна,

І біла лебідка, біліше лілеї,

Прокинулась нагло від довгого сна.

І глянула вколо... Сіріє каміння.

Вмирають безсило стрункі комиші,-

І вирвалось дике, страшне голосіння

З лебідки - лілеї, з лілеї - душі.

І кажуть, що бідна лебідка блукає

І озера в полі щоночі шука,

Як арфа, зачеплена вітром, зітхає,

Як біла снохода, сновія блука...

О бідна лебідка! Ти глянула в очі,

Ти глянула в тихі озера мої,

А в мене душа, як в негоду, тріпоче,-

Навік скаламучені води її!

«Се не життя! - Якесь горіння і згорання…»

Се не життя! - Якесь горіння і згорання...

Душа і мозок у огні.

Летять думки крізь ліс страждання,

Летять на дикому коні

Крізь ліс в пустиню умирання.

Хотів би крикнути - мовчать ліси таємні,

Сміється здалеку луна...

О, де ви, спільники нікчемні?!

Невже тепер в сі ночі темні

Мене ніхто з вас не пізна?

Оглух весь Божий світ. І ось мені здається,

Що вже мій труп давно в труні,

А думка ще потоком ллється,

А думка ще орлом несеться

Крізь ліс в пустиню на коні.

«Пливуть літа, коли б літа,- віки минають…»

Пливуть літа, коли б літа,- віки минають,

А храм, прекрасний храм в думках,

До мене йдуть, мене втішають

Брати з цеглиною в руках.

І раді так отій малій цеглині..

Як діти тішаться малі...

А люд блукає по пустині,

І Бог далеко від землі.

«Порвати б сітку мук дрібних…»

Порвати б сітку мук дрібних,

Втекти б від галасу людського,

Втекти б до моря голубого,

До скель задумливо-німих.

Звалити б хрест хоча на час,

На час короткий вільним стати,

І там любити і страждати

За всіх близьких - далеких вас.

Але кайдани на мені:

Життя і грізне, і суворе

Вартує, застує простори

І гріє руки на огні.

«Садок. Пани. Московська мова…»

Садок. Пани. Московська мова...

Веселі жарти, крики, сміх...

Майовий день. Квітки і трави.

Весна навколо і у всіх.

І нагло пісня України,

Смутні слова Старовини

За панським садом затужили,

Як тужить вітер восени.

То, може, наймичка-селянка,

Крізь тин набачившись панів,

Пішла і пісню заспівала,

І душу втілила у спів.

І був то плач, благання, крики,

Немов хтось бігав, бився, звав,

І тяжко плакав над труною,

І руки з розпачу ламав.

Немов зруйнованого краю

З могили скорбний дух устав

І від розпуки і безсилля,

Закривши очі, заридав.

. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . .

І довго наймичка тужила,

Та заспівали щось пани,

І їхня пісня заглушила

Кривавий плач Старовини.

«Рідна мова в рідній школі!..»

Рідна мова в рідній школі!

Що бринить нам чарівніш?

Що нам ближче, і миліш,

І дорожче в час недолі?!

Рідна мова! рідна мова!

Що в єдине нас злива,-

Перші матері слова,

Перша пісня колискова,

Як розлучимось з тобою,

Як забудем голос твій,

І в вітчизні дорогій

Говоритимем чужою?!

Краще нам німими стати,

Легше гори нам нести,

Ніж тебе розіп’ясти,

Наша мово, наша мати!

Ні! В кім думка прагне слова,

Хто в майбутнім хоче жить,

Той всім серцем закричить:

«В рідній школі рідна мова!»

І спасе того в недолі

Наша мрія золота,

Наше гасло і мета:

Рідна мова в рідній школі!

«Про схід сонця, про схід сонця я вже одспівав…»

Про схід сонця, про схід сонця я вже одспівав,

Може, струни, мабуть, струни, граючи, порвав...

Я не знаю, я не знаю,- люде - люде злі,

Я ж конаю, умираю на сирій землі.

Але захід, сонця захід у душі моїй,

Весь в вінку, в вінку кривавім мрій моїх, надій...

Я присплю, заколихаю всі мої жалі

І востаннє проспіваю пісню на землі.

Я б хотів, щоб тую пісню із моїх глибин

Пильно б слухав вухом серця тільки Бог один

Та моя голубка ніжна, що я взяв і ніс

Через гори, через море у терновий ліс.

«Скрізь туга, скрізь туга, загальна, єдина…»

Скрізь туга, скрізь туга, загальна, єдина,

На що не поглянеш - сумує усе:

І звір, і людина, і птах, і рослина...

Все камінь загального суму несе.

Та дарма, що тужать живії створіння

І прагнуть спочити у снах забуття,

А з чого ви в тузі, ви, мертві каміння,

Ви, ті, що не знали ніколи життя?

ПРИМІТКИ

Уперше збірка надрукована в Києві 1911 р. в друкарні 2-ї Артілі. Виходила ще двічі («Твори. Т. III».- К., т-во «Криниця», 1918; «Твори. III».- Відень, вид-во «Дніпросоюз», 1919).

Як свідчить рукописний зошит, епіграфом до віршів, які мали ввійти до третьої книжки, було взято слова Надсона, що наводяться російською і в перекладі Олександра Олеся українською мовами:

Хай арфа зломлена -

Ридає ще акорд.

З листів Олександра Олеся до дружини відомо, що в третій книзі він хотів помістити написані на той час поезію та прозу. Однак до поезії долучив драматургію. У нашому виданні збережено композицію збірки. До другого тому перенесено лише драматичну поему «Над Дніпром» та драматичний етюд «Трагедія серця».

Подається за виданням: О. Олесь. Твори.- Т. ІІІ.- Вид. 2.- К., т-во «Криниця», 1918.

Щороку.

Вперше поема з підзаголовком «Шкіц-фантазія» надрукована в журн. «Українська хата».- 1910.- №4.- с. 219-245. Окремим відбитком виходила в Києві 1911 р. в друкарні 2-ї Артілі.

Перші дев’ять розділів поеми написані в 1904 р., наступні - у 1910 р.

З лірики

Готуючи друге видання збірки, автор вніс зміни: вилучив вірші «Де ті слова, що вмерли на устах…», «Рідна мова в рідній школі!». Ці твори в нашому виданні подаються за виданням: О. Олесь. Книжка третя.- К., [1911], друкарня 2-ї Артілі.

Біля віршів «Гори сплять, повиті млою», «Над морем» зазначено місце написання: «Крим».

Вірш «Ніжніша від ночі, миліша від ранку...» в змісті книги отримав назву «Лебідка».

________________

Олександр Олесь

ПОЕЗІЇ

книга III

302

Друкований текст для вичитування взято з:

Олександр Олесь. Твори в 2-х томах. Київ, «Дніпро», 1990.

т. 1: Поетичні твори. Лірика. Поза збірками. З неопублікованого. Сатира.

ISBN 5-308-00322-Х (т. 1)

ISBN 5-308-00537

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Вичитування, правка, форматування і оформлення: OpenBook, 2017

© Електронна бібліотека класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2017

1 - Грузинський радянський поет М. П. Кінцурашвілі (Ясамані, Іасамані, 1885-1955), знайомий по Харкову.