Глібов Л. І.

ТВОРИ ДЛЯ ДІТЕЙ

1. ВІРШІ

ВЕСНЯНКА

«Весна прийшла!

Тепло знайшла!»

Кричать дівчатка й хлопчики.

«Цвірінь! Цвірінь!

Журбу покинь!»

Клопочуться горобчики.

Приліз дідок,

Зліз на горбок,

У хаті буть не хочеться.

Тепляк дмухнув,

Крилом махнув,

По бороді лискочеться.

Все ожило,

Все розцвіло,

І рій дітей привітненьких

На той горбок

Несе вінок

З фіалочок блакитненьких.

Бринить дідок,

Як той мачок,

Крапчастий і повнесенький;

Кричать, гудуть,

Далеко чуть

Таночок голоснесенький:

«Весну шануй,

Не спи, воркуй,

Наш голуб зозулястенький!

Не в’янь, рости,

Красуйся ти,

Королику квітчастенький!»

«Цвірінь! Цвірінь!

Журбу покинь!»

Підспівують горобчики,

І я зрадів,

Помолодів,

Як ті дівчата й хлопчики.

[1891]¹

ЗИМНЯ ПІСЕНЬКА

Діти наші, квітоньки,

Хлопчики і дівоньки!

Нум гуртом співать;

Ви тягніть тонесенько,

Буду я товстесенько,

Окселентувать:

«Зимонько-снігурочко,

Наша білогрудочко,

Не верти хвостом,

А труси тихесенько,

Рівненько, гладесенько

Срібненьким сніжком.

Ми повибігаємо,

Снігу накачаємо

Купу за садком;

Бабу здоровенную,

Уночі страшенную,

Зліпимо гуртом.

Зробим очі чорнії,

Рот і ніс червонії -

Буде, як мара.

День і ніч стоятиме,

Вовка проганятиме

Від свого двора.

Зимонько-снігурочко,

Просимо, голубочко,

Щоб мороз стояв,

Бабу товстобокую,

Відьму вирлоокую,

Пильно доглядав.

Гляне ясне сонечко

В весняне віконечко,

Бабу припече;

Де й мороз той дінеться,

Геть від баби кинеться,

З ляку утече!

Баба буде плакати,

Будуть сльози капати,

Знівечать кожух,

Голова покотиться,

Баба заколотиться

І в калюжу - бух!

Висохне водиченька,

Виросте травиченька,

Розцвіте садок,-

Ми тоді весняночку,

Любую паняночку,

Приберем в вінок.

Подаруєм квіточку,

Із васильків скрипочку -

Грай, серденько, грай!

Звесели і воленьку,

І трудящу доленьку,

І весь рідний край».

[1892]

КВІТКОВЕ ВЕСІЛЛЯ

Алегоричний жарт

У вишневому садочку,

Під вербою, в холодочку,

Щоб лихо прогнать,

І щоб долю звеселити,

Заходились наші квіти

Весілля гулять.

Не було б таких новинок,

Та хрещатенький Барвінок

Усіх здивував -

Він Фіалочку блакитну,

Наче панночку тендітну,

За себе узяв.

Посередині в таночку,

У зеленому віночку,

Танцює Будяк.

Кругом свашки і сусідки,

І Фасолі, і Нагідки,

І між ними Мак.

Наче справжнії музики,

Грають Півні та Індики,

Деренчить Гусак.

А Будяк всіх потішає,

Підморгне і примовляє:

«Оттак, квіти, так!

Танцювала риба з раком,

А морковця з пастернаком,

Та не краще нас!

Нуте ж швидко, шпарко, квіти,

Молодих повеселити -

Один тому час!

Ой козаче молоденький,

Наш Барвінку зелененький,

Потіш Будяка,

І у парі з молодою

Між своєю перезвою

Утніть тропака!

Нехай гляне Редька в дірку,

Переверне долю гірку

Догори хвостом,

І музиченьку почує,

Потанцює, пожартує

З товстим Будяком.

Тільки й щастя, тільки й жити,

Покіль буде сонце гріти,-

Пов’янем колись!

Як там буде - знає доля,

А ще покіль наша воля.

Гуляй, не журись!»

Де взялись Чижі й Синиці,

Прищебечують музиці,

Ще пристав і Шпак.

Будяк скаче, невгаває,

Підморгне і примовляє:

«Оттак, квіти, так!»

[1893]

2. ЗАГАДКИ Й ВІДГАДКИ

1

Щоб дітям веселіш було,

Пущу я загадку прехитру:

Пішов смерком я за село,

Щоб повернути млин до вітру.

Дивлюся - з поля щось біжить,

Неначе бісова отара

Шумить, гуде і торохтить,

А курява така, як хмара!

От-от на мене налетить...

Я з переляку скоком-боком

Та у бур’ян - дух притаїть -

І виглядаю одним оком.

Щось двоє спереду гудуть,

За ними двоє ще женуться,

Біжать, ніяк не доженуть

І зо зла аж об землю б’ються…

Курить ма́ра, все трощить, мне,

Чи то лозина, чи цеглина...

Гаразд, що втік, а то й мене

Не обійшла б лиха година.

Пробігло... зникло у ліску,

А я навтікача додому

Та про оказію таку

І досі не хвалюсь нікому.

Колись се дітям передам,-

Нехай їх розум молоденький

Міркує і розкаже нам

Про той переполох дурненький.

Спитав я голуб’ят моїх:

Що ж воно бігло по дорозі?

Сміються діти - кіх-кіх-кіх:

«Дідусю, то колеса в возі!»

Тьху, недотепний дідуган!

Не знать чого перелякався,

Сховався здуру у бур’ян

І тільки сорому набрався!

[1890]

2

Ануте, діти, ось сідайте!

Я загадку за хвіст піймав;

Подумайте і розгадайте,

Чи я диковину придбав.

Мовчала ніч; усі мовчали,

І соловейко задрімав;

На небі зірочки блищали,

За гаєм місяць виглядав.

Не спало троє у господі;

Не видно, де воно й яке;

Ви, діти, станьте у пригоді,

Вгадайте, що́ воно таке?

«Пошли нам, боже, день скоріше! -

Одно озвалось на стіні,-

Тепліше буде й веселіше,

Як блисне сонечко мені».

А друге каже: «Нічко мила!

Коли б з тобою довше буть;

Мене без тебе тільки й діла,

Що в боки пхають і товчуть».

Мовляє третє: «Річ даремна,

Мене ніщо не веселить -

Чи то настане нічка темна,

Чи то веселий день шумить».

Вночі сумуючи, віконце

Благає бога день послать,

Щоб засвітило ясне сонце,

Щоб дітям щастя не проспать.

Нарипавшись у сінці з хати,

Бажають двері відпочить

І просять нічку покій дати.

Нехай, мов, лихо довше спить.

А сволок - все йому байдуже,

Усе дарма́, чого тужить? -

І не турбується він дуже -

Заліз під стелю та й лежить.

[1890]

3

Раз уночі я в ліс ходив...

Скажу по правді, гріх брехати:

Я нищечком тоді хотів,

Щоб папоротнику дістати.

Не раз, не два я чув про те -

Хто його знайде, кажуть люди,

В ту саму ніч, як він цвіте,

Тому усюди щастя буде.

Поткнувсь я в ліс - і драла дав,

Бо з переляку чуб піднявся…

Пробіг - і серед поля став

І довго-довго дивувався.

Біліє щось... дивлюся я -

Кавун... не бачив ще такого:

Такий здоровий, що хлоп’я

Не перескочить через нього.

Кругом все поле, як той мак,

Укрили золотії квіти,

Густесенько і гарно так,

Неначе біля мене діти.

Чи справді то кавун, чи ні?

Вгадайте, дівоньки й хлоп’ята;

Чи, може, так здалось мені?

Гуртом порадьтесь, лебедята!

Як угадаєте - глядіть!

Гостинці будемо ділити,

А я вже знаю, як ділить:

Мені - кавун, а дітям - квіти.

Раз в тихий вечір невзначай

Повеселіла моя хата;

До мене, як в зелений гай,

Поприлітали пташенята.

«Оттак, дідусю, вибачай! -

Радіючи, щебечуть діти,-

Шкода, гостинців не бажай,

Бо не достанемо ділити!

То не кавун білів в очах,

То повний місяць на просторі

Світив над нами в небесах,

А золотії квіти - зорі».

«Так, діти, так! Вгадали ви…

Тривайте ж, я посеред лугу

Збудую хатку із трави

І загадку приладжу другу».

[1890]

4

Мостивсь я в лузі на потіху

Веселу загадку піймать,

І повну торбу дітям сміху

Мені судилося набрать.

Зробив я хатку невелику;

Вітрець дмухнув - і хатка бух!

Я плюнув вітрові у пику

І заховався у лопух.

Дивлюся - щось по лугу скаче

Та біля мене зразу бух...

«Здоров,- гукає,- небораче!

Чого се ти заліз в лопух?»

Я хап лозину, потім сміло

Під лопухом загомонів:

«Яке тобі до мене діло?

Я... заховавсь од комарів…»

«Та ну-бо,- каже,- не обманиш!

Вилазь мерщій і не сварись;

Дурна надія - не приманиш

Того, що хочеш; схаменись!»

Почервонів я дуже, чую,

Неначе у окропі рак;

Дивлюся на прояву тую,

Вона - хі-хі! і каже так:

«Хотів ти загадку піймати,

Щоб любих діток звеселить,

Так, отже, коли хочеш знати,

Я - загадка, нащо́ й ловить!

Мале, химерне я на вроду,

А хоч кому на ніс плигну

І хоч яку тобі колоду,

Коли захочу, поверну.

А щоб ти знав, як мене звати,

До мене ухо прихили,

Скажу по правді, бо брехати

Ми зроду вдатні не були.

Шу-шу́, шу-шу́, шу-шу́... прощайте!»

Я так від сміху й покотивсь…

Тепер ви, діти, розгадайте:

З яким я дивом там зустрівсь?

Що ж я побачив, чи вгадали,

Із-під густого лопуха?

Химера, сміх, коли б ви знали!

Сказати просто вам - блоха.

Такої вражої прояви

Я не шукав, сама прийшла;

Нікчемна твар, а хоче слави:

І я, мов, у «Дзвінку» була.

[1890]

5

Раз у бабусі Шелестихи

Я на тім тижні гостював

І любим діткам для потіхи

Химерну вигадку дістав.

І хоч кого вона здивує,

Такої ще не чув ніде:

На сей бік загадка мудрує,

На той бік казочка гуде.

На гарбузі, десь в огороді,

Козак Нюхайлик проживав;

Що не придума - сміх та й годі,

Всіх огородян потішав.

Раз, мов той дід серед левади,

Він хижку з лободи зліпив

Та ще з огудини дві ляди

Неначе двері притулив.

Будиночок навдивовижу,

А диво те, що там було,

Бо про Нюхайликову хижу

Дізналося усе село.

Набрав яєчок він корзину

І в два ряди порозкладав,

А посередині під стіну

В кубельці півня прив’язав.

Співає півень, невгаває,

На диво світові всьому;

Хто схоче - прийде, розмовляє

Та ще й підспівує йому.

Привикли люди потурати,

Розкукурікався співун,

І стали інші дорікати,

Щоб присмирив його тіпун…

Зліпила баба нам вареник,

Відкіль почать - не розбереш,

І неабиякий туленик,

А розліпить його не втнеш.

Як розгадаєте ви казку,

Свою калиточку трусніть

І бубликів велику в’язку

Веселій бабі перешліть.

Що́, любі дітки, чи годиться

Химерна загадка моя?

Ануте ж будемо хвалиться,

Хто розгадав - чи ви, чи я?

Думок нагнала баба тая,-

Щоб не забуть, скажу мерщій:

Гарбуз - то голова людськая;

Козак Нюхайлик - ніс при ній;

Та хижка - рот; дві ляди - губи;

Веселий півень - то язик,

А два ряди яєчок - зуби;

Тіпун - правдивий чоловік.

[1890]

6

Котилася тарілочка

По крутій горі,

Забавляла любих діток

У моїм дворі.

Нам тієї тарілочки

Чому не любить -

Хорошая, золотая

І як жар горить.

Прийшла баба - сама чорна

І чорний жупан,-

Заховала тарілочку

У синій туман.

Постихали співи й жарти

У дворі моїм;

Золотої тарілочки

Стало жаль усім.

Зачинився я у хаті,

У віконці став

І про тую тарілочку

Співати почав:

«Туманочку, туманочку!

Поклонись зорі,

Покоти нам тарілочку

По нашій горі...»

Де не взявся із-за лісу

Невідомий птах,

Довгохвостий, гостроносий,

На восьми ногах.

Тільки став я приглядаться -

І що і відкіль,

А він зразу розігнався

І в вікно сусіль...

Я - на піч та у куточку

Зігнувсь, притаївсь,

І щоб птах той не надибав -

Ряденцем укривсь.

Навіжений птах літає,

Не найде ніде

І тонесенько виводить:

«А де дідок, де?»

Закричав горлатий півень

І прогнав мій страх,

Я зрадів - і не побачив,

Де той дівся птах.

Золотую тарілочку

Всі знають давно:

То на небі сонце ясне,

На ввесь світ одно.

Чорна баба - нічка темна:

Із давніх-давен

Покриває все на світі,

Як погасне день.

Заховався, шуткуючи,

Дідусь-господар,

Щоб не зразу догадались,

Що той птах - комар.

[1890]

7

Не все нам бігать по горішки,

Жартуючи, у тихий гай,

Не все нам вигадки і смішки,-

Ще треба, діти, хліба край.

Моторна воля десь ходила,

У долі ласки добула,

Мене старого звеселила,

Розумну загадку дала.

Була весна у мене, діти,

Мого життя далекий рай;

Тоді втішали пташки, квіти,

Мене манив зелений гай.

Цвіла весна... прийшли морози,

Кудись голубку понесли...

Жаль і тепер; старечі сльози

По бороді не раз текли…

Був на горі гайок маленький;

Туди частенько я ходив;

Стояв там явір зелененький,

Кругом широкий степ синів.

Дивлюсь я раз: попід горою

Біліє лан, як полотно;

Якийсь дідок маха рукою

І сипле чорнеє зерно.

Прийшов до нього я, вклонився,

Звичайненько піднявши бриль:

«Добридень вам!» Дід подивився:

«Спасибі,- каже,- ти відкіль?»

«Із хутора,- кажу,- гуляю…

Дідусю, хочу щось сказать!..»

Він усміхнувсь і каже: «Знаю,

Про що ти хочеш попитать».

Дивуюсь я, і серце мліє,

Мов засоромилось воно.

«Чого,- питаю,- лан біліє?

Нащо се чорнеє зерно?»

«На те,- дід каже,- лан біліє,

Щоб бачить, як лежить зерно;

Хто розуміє, той і сіє,-

Над сим працює світ давно.

Коли б тобі щаслива доля,-

Сказав ласкаво чоловік,-

Дала шматок такого поля -

Ти б, синку, сіяв цілий вік!»

Іду додому я і плачу,

Все хочу поля і зерна;

За слізьми стежечки не бачу,

Не бачу хутора й млина.

Почула, мабуть, добра доля,

Що той дідок тоді сказав,

Дала мені зерна і поля,

Щоб потім я не жалкував.

Тепер і я вже розумію,

Що натякнув той чоловік,

І досі, діти, сію, сію

І цілий сіятиму вік.

Без мене, може, розгадали

Чудне балакання моє.

Бо на догад дотепні стали,

Та сількісь, я скажу своє.

Широкий степ - то край наш милий,

Що в світі божому живе,

А білий лан - папір то білий,

Зерно - писання світове.

Дай боже, дітки, тихій долі

Кохать і доглядати вас,

Щоб білий лан на ріднім полі

Ви засівали в добрий час!

[1890]

8

«Ой ви, діти - квіти наші!

Наварю вам горщик каші,

Поїсте ви до смаку,-

Мовить баба у кутку,-

Я щедруха, я гладуха;

В мене донечка красуха;

Кучерявенький синок,

Як той сизий голубок.

Я морозу не боюся

І хто мерзне - я сміюся:

Бабу гріє не кожух,

А веселий теплий дух.

Біля мене всі товчуться -

І веселі діти в’ються,

І старесенький дідок

Тут мурлика, мов коток.

Гей до мене! Є у мене

І варене і печене:

Буде людям, буде й вам,

А ледачим дулю дам».

Гарно, хитро баба каже,

По губах мов медом маже,-

Тому заськи, тому на…

Угадайте ж, хто вона?

Хто ж та баба дзиндзюриста?

То всесвітня піч вариста,

І не тільки я мерзляк,

Тую бабу знає всяк.

Як лиха зима приспіє,

Білим снігом поле вкриє,

До бабусі дітвора

Утікає із двора.

Як трусне мороз зимою

Шкарубкою бородою,

Бідний люд мерщій біжить

Безталаннячко погріть.

Хто ж та донечка кохана,

І хороша, і рум’яна?

То багаття золоте

Гарно жевріє-цвіте.

Хто ж синочок любий, милий,

Мов той голуб сизокрилий?

Бреше баба - не синок,

Ні, то прихвостень-димок.

1891

9

Була собі бабуся Гася;

Гладуху добре всякий знав...

Якась чудна вона вдалася,

І досі я не розгадав.

Як прийде - люди врозтіч скачуть

І трусяться, як загуде;

А як немає довго - плачуть

І виглядають, чи не йде?

Пішов я раз по полуниці,-

Ще змалечку я був їдок:

Ввесь день збираю у травиці -

Одну у глечик, дві в роток.

Дивлюсь - до мене суне Гася…

Ну, чуба, думаю, намне!..

І відкіля вона взялася?

Неначе стерегла мене.

Підняв я поли, чимчикую,

Вона ж за мною навздогін;

От-от настигне... близько, чую...

Я до баштанника в курінь.

Розсердилася дуже Гася,

Що не піймався їй дідок,

І так сльозами розлилася,

Що аж товстий курінь промок.

На мене гримнула бабуся:

«Тривай, старий ласун, тривай!

Колись застукаю... діждуся...»

І - потяглась кудись за гай.

От вам і загадка знайшлася:

То так, то сяк - і догоджу.

Хто ж вона справді, тая Гася?

Як не вгадаєте - скажу.

Що ж то за баба, Гася тая?

Невже не можна розгадать?

То, діти, хмара дощовая,-

Не гріх і бабою прозвать.

Буває, скрізь все літо ходить,

А іноді нема й нема;

Раз добре зробить, раз нашкодить,

І плач і радість - їй дарма.

[1891]

10

Раз пішов я на отаву

І наткнувся на прояву:

Довга-довга і страшенна,

Мов гадюка здоровенна,

Голова десь за горами,

Ноги вперлись між лісами.

Став я, хвертом в боки взявся

І до неї обізвався:

«Де ти в біса узялася

І чого тут розляглася?»

Чую - десь щось загуділо,

Буйним вітром зашуміло:

«Схаменися, дурню сивий,

Прикуси язик брехливий!

Я не відьма, не проява,-

По всім світі моя слава;

Мене люди поважають

І до мене учащають...

Ось устану, коли треба,

Підніму тебе до неба,

Через море перекину

У далекую чужину!..»

Засмутився я, злякався

І насилу одбрехався:

«Вибачай, вставать не треба,

Бо не хочу я до неба,-

Там огнями зорі палять,

Мені бороду осмалять,

А як часом покочуся -

На шматочки розіб’юся;

Любі діточки заплачуть:

Діда більше не побачуть!»

Я побіг, не оглядався

І у хату заховався,

А у хаті баба мила

Мені кваші наварила.

Їм я квашу солоденьку;

Здумав загадку стареньку;

Покіль другу скомпоную -

Розгадайте перше сюю.

Правду загадка сказала,

Мене трохи налякала:

То не відьма, не проява,

Бо про неї всюди слава;

То всесвітняя дорога,

І далека, і розлога.

Її всякий добре знає,

Ніхто в світі не минає:

По дорозі щастя скаче,

По дорозі горе плаче,-

Так було воно і буде,

Покіль будуть жити люди.

[1891]

11

Десь у гаю родилася,

У хаті опинилася.

Була німа і нежива -

Тепер говорить і співа.

Хто з нею добре знається,

До того обзивається;

А хто не в лад її бере,

Аж по душі вона дере.

Буває, так зажуриться,

Що й люлечка не куриться,

В очах сльозина заблищить

І чуле серце заболить.

Зате ж, як розкуражиться,

Уся біда уляжеться;

Такий гармидер заведе,

Що й бас товстючий загуде.

Батьки і паніматоньки,

І хлопці і дівчатоньки,

Аж не потовпляться - біжать,

До танців жижечки тремтять.

Усім, усім потішненько,

А закаблукам лишенько…

Колись і я її любив,

Колись навприсядки дурів.

Ох, діти,- наші квіточки!

Пристарілися литочки:

Тепер не втямлять тропака…

Вгадайте ж, хто вона така?

Якая ж то порадонька,

Цікавая принадонька,

Що вміє плакать і співать,

І жартувать, і потішать?

Таїлася, ховалася,

А скрипочка озвалася,

І го́пки загадка моя!

Сміються всі, сміюсь і я!

[1891]

12

Веселий, ясний був деньочок.

Пішов я в поле погулять,

Щоб любим дітям на віночок

Волошок в житі назбирать.

Тихенько нива шелестіла,

Вітрець тепленький подихав,

Сіножать квітами пахтіла,

І жайворонок десь співав.

Згадав і я весну, співаю...

Дивлюсь - сидить... зовсім козак:

Чуприна, вуси... не вгадаю...

Чи то мені здається так?

Я довго-довго придивлявся…

Се, може, скарб мені явивсь?

І вже був трошечки злякався,

А потім годі - роздививсь.

«Здоров! - гукаю,- де ти взявся?

Та ще в зеленому брилі?»

Козак тихенько засміявся:

«Я,- каже,- виріс із землі».

«Хіба ж пристало козакові

Оттут сидіть? - промовив я,-

У темнім лузі, у діброві

Витає славонька твоя».

«Тут,- каже,- доля посадила,

Щоб всякий зневажав мене,

Вже аж чуприна заболіла:

Хто схоче, той і ускубне».

«Так що ж,- кажу,- що посадила!

А ти б не слухав та й утік:

Весела воля дасть і крила...

А от надувсь, як той кулик».

«Де ж тая воля, тії крила? -

Козак промовив, сміючись,-

Козацьку волю квочка вбила,

І козаки на сміх здались.

Шаблюк нема, гримить качалка;

Похід - у гості до куми;

Тепер жіночая кибалка

Страшніш турецької чалми».

І він замовк, мов зажурився,

Над споришем похнюпив ніс;

Од вітру чуб зашевелився,

І довгий вус його повис.

Прийшлось терпіть лиху годину…

Хто ж він такий козак чудний,

Що всякий смиче за чуприну,

А він сидить-мовчить, дурний?

Все несподівано на світі:

Ти так, а вийде онде як,

Шукав волошечок у полі,

А тут тобі приплівсь козак.

Старовину прийшлось згадати -

І сміх, і горе... ох-ох-ох!

То не козак сидів чубатий,

То був кудрявчик наш - горох.

[1891]

13

Скажу ще загадку таку:

У ночвах переплив я річку

І у долинці, на піску,

Побачив хатку невеличку.

Без вікон хатка, без дверей,-

Як не мудруй, не можна влізти;

Вона ж повнісінька людей,

А ласощів - не переїсти!

Ну, як би так мені туди?

Хоч би ж тобі де-небудь щілка...

Я і туди, я і сюди -

Ніяк: ні зверху, ні з причілка.

Дивлюсь - з лози іде Різак,-

Його мале й велике знає:

Сокири нашої свояк,

По всіх усюдах він буває.

Побачив, що я там ходжу:

«Чого,- питає,- тут никаєш?»

«Ох, мій голубчику! - кажу,-

Нащо питаєш? Либонь знаєш».

Він цюк - і хатку розрубав.

«Ну,- каже,- лізь, щоб не кортіло!»

Я так зрадів, аж закричав:

«От молодець! От гарне діло!»

І зараз всіх порозганяв,

Щоб ласощів не роз’їдали;

Хазяйнувати сам почав,

Аж зуби танцювати стали.

Я через приключку таку

Вподобав дуже хатку тую

І, дякуючи Різаку,

Щолітечка тепер смакую.

От бачте, як старий ласун

Плести вам загадки навчився...

Не хатка то була - кавун

До мене в гості прикотився.

А хто ж Різак, такий мастак,

Що й хатку розрубать береться?

Не чоловік і не козак -

Ножем він на всім світі зветься.

Я шуткувать давно привик

І рад, як діти веселяться...

Пошли вам, доле, довгий вік.

Не знать журби, а більш сміяться.

[1891]

14

Не в чужому государстві,

А у нашім славнім царстві,

Де стоять гречані гори -

Уродились сміхотвори.

У хазяйки припіканки,

Чорномазої круглянки,

Молодчики виростають.

Свою вроду виявляють.

Маслом боки добре смажуть,

Сметаною пику мажуть.

Потішають, спокушають,

Теревені розпускають:

«Будьте живі та здорові,

Всі родичі гарбузові!

Прибувайте, поспішайте,

Роти швидше роззявляйте!

Пляшки й чарки будуть грати

І тарілочки бряжчати,

Затанцює щука з перцем

І цибулька з оселедцем!»

Гості слиночку ковтають,

Сміхотворам потурають:

«Нумте ж пораться нівроку,

Щоб діждати того року!»

Моя загадка-брехуха,

Стародавня щебетуха,

Теревені розпустила,

Перед дітками хитрила.

А діточки засміялись,

Подумали й догадались,

Що веселі лизогуби -

То блинчики-друголюби.

[1891]

15

Химерний, маленький,

Бокастий, товстенький

Коханчик удавсь;

У тісто прибрався,

Чимсь смачним напхався,

В окропі купавсь.

На смак уродився,

Ще й маслом умився,

В макітрі скакав…

Недовго нажився,

У дірку скотився,

Круть-верть та й пропав.

Хотів був догнати -

Шкода шкандибати:

Лови не лови!

А як його звати -

Лінуюсь сказати,

Ануте лиш ви!

«То ж, діду коханий,

Вареник гречаний!»

Кричить дітвора.

Чому не вгадати!

Не бігать-шукати

Такого добра.

[1892]

16

«Гоп! Гоп! Діти-молодята!

І дівчата і хлоп’ята!

Годі бігать і скакать:

Буду загадку казать:

Як була я молодою,

Грала в хрещика з весною

І між квітками росла,

Зеленіла і цвіла.

Добрі люди доглядали,

Шанували, поливали,

Щоб жила краса моя,

Щоб доладна була я.

Як підкрадеться до мене

Те бадиллячко зелене,

Чи бур’ян, чи лобода,-

Через мене всім біда.

Всіх од мене проганяють,

Через тин перекидають,

Щоб нічого не росло,

Щоб пристріту не було.

Як великою вже стала,

Я сім плахт поначіпляла,

Довгі кісоньки взяла,

У віночок заплела.

Куди треба, помандрую,

Скрізь і днюю і ночую,

Світ увесь я обійшла

І на ярмарку була.

І нема того обіда,

Чи у пана, чи у жида,

Щоб і я там не була

І не їла, й не пила.

Тільки я сердита зроду:

Хто задивиться на вроду,

Чи сунеться цілувать -

Буде сльози проливать.

Діти-квіти, виростайте

І мене ви розгадайте!

Прилетить веселий час -

Поцілую дуже вас».

Діти думали-гадали

І ніяк не розібрали.

В мою хатоньку прийшли,

На печі мене знайшли.

«Ой дідусю, не вгадали,-

Діти разом закричали,-

Годі в просі гріться, спать,

Поможи нам розгадать!

Осьде пряничок чудовий,

Неабиякий - медовий.

Бач,- і самі не їмо,

А тобі віддаємо!»

Взяв я пряничок, дивлюся,

І облизуюсь, сміюся…

«Не вгадали ви? Ото!

То ж цибуля, більш ніхто!»

Здивувались дуже діти:

«Тьху, погана!.. Так верни ти…

А я пряник гам та гам,-

«Вибачайте, не віддам!»

[1892]

17

По полю ходе, носом оре

І розкидає по сліду

Одним шанобу, другим горе,

Тому привіт, тому біду.

Він оре скрізь: і на чужині,

І в нашій рідній стороні;

Колись і у моїй долині

Він дещо виорав мені.

Хто ж носом оре - чи вгадали?

Під жартом сховано добро;

Скажу, щоб довго не шукали:

Письменства нашого перо.

[1892]

18

Бачить - не бачить,

Чути - не чує,

Мовчки говорить,

Дуже мудрує.

Часом захоче -

Правди навчає;

Іноді бреше,

Всіх звеселяє.

Люба розмова,-

Будемо, діти,

З нею довіку

Жити - дружити.

Хто ж то такая

В світі щаслива,

Мудра, правдива

І жартовлива?

Як не вгадали,

Стану в пригоді:

Річ коротенька -

Книжка та й годі.

[1892]

19

У лісі загадка гуляла;

Коваль пройдисвітку спіймав

І, щоб у лісі не гайсала,

Хвоста їй відрубав.

І невеличка, а зубата,

Аж кору з дерева дере,

Вродилася така завзята,

Що, як підскочить, страх бере.

Залізний ніс, а хвіст вербовий,

У рот їй пальця не кладіть:

У лісі дуб який здоровий,

А як кусне - і той кричить.

Захоче - здуру зробить шкоду,

А іноді і насмішить:

Устромить ніс свій у колоду,

Хвіст задере і сторч стоїть.

В руках умілих не пустує

І робить все, як слід робить:

Комору, хату вам збудує

І господарство звеселить.

На все здалась вона, гоструха:

Її давно вже знаю я;

Усяке діло майстра слуха,-

Оттак і загадка моя.

Раз двері рип: «Здоров, мій друже! -

Озвавсь коваль,- ану, пиши:

Ось загадка цікава дуже,

А ти ще трохи прибреши».

«Шкода,- кажу,- брехня не слава,

Годиться загадка і так,

Бо неабияка проява:

Сокиру нашу знає всяк».

[1892]

20

На белебені до поля

Збудувала хату доля;

Тую хату знає всяк -

І заможний, і бідняк.

По надвір’ю вітер грає,

Голуб голуба ганяє,

В хаті панійка тонка

Крутить пана товстяка.

Баби збоку теє бачуть

І собі по лаві скачуть,

А дідок на них глядить

І ціпочком стукотить.

Нуте, діти, помаленьку

Розберіть тую брехеньку

Аж од п’ят до голови

Хто хитріш - чи я, чи ви?

Невеличка витребенька,

А на розвідки трудненька,

Всюди тиче хитрий клин,

Каже: «хата» - аж то млин.

Голуб голуба ганяє -

Вітер крила повертає,

І не пані - шестірня

Камінь крутить, розганя.

Позбиралися докупи

Танцювать не баби - ступи.

Що товчуться над пшоном;

Дід - мірошник з молотком.

[1892]

21

Літає пташечка по полю,

Ввесь день турбується, не їсть,

Шануючи трудящу долю

Собі і людям на користь;

На квітках ласощі збирає,

Потрошку в жменечку кладе,

У темну хатоньку ховає,

Веселу пісеньку гуде:

«Зеленеє поле, зелене,

Збирайтеся, гості, до мене,

Ведмедика ласого обдурю

І ласощів гостенькам наварю.

Ой хто мою пісню вгадає,

Нехай мерщій рот розкриває,

А хто не втне -

Жаль мені: в рот не дам,

Мазну тільки ложкою по зубам».

Вдалася загадочка гожа,

Аж губи облизав дідок.

Трудяща пташка - бджілка божа,

А ласощі - медок.

[1893]

22

Кучерява та вродлива,

Як голубка тая сива,

Іще змалку Дружка люба

Полюбила дуже Чуба.

Чи у полі, чи в дорозі,

Чи в теплі, чи на морозі -

Всюди, всюди Дружка люба

Нерозлучно біля Чуба:

У господі - на кілочку,

В церкві жде його в куточку;

Світові звичаї знає.

Кого стріне - привітає;

Перед ворогом гордує -

Мов не бачить, мов не чує,

У бояри просять Чуба -

З ним гуляє Дружка люба;

На весіллі привітають,

Гарну квітку їй чіпляють.

А нехай Чуб пошуткує

І без неї помандрує -

Всі сміятимуться з нього:

«Он дожився Чуб до чого!

Мабуть, дурощів набрався,

Що і Дружки відцурався

І, як дурень той, манячить!»

Бо миряни звикли бачить,

Що буває Дружка люба

Всюди, всюди біля Чуба.

От вам загадка новенька,-

Нашептала Муза-ненька;

Розгадаєте - зрадію,

Цілуватиму надію,

Що на мене щастя гляне,

І маленькі галичани

Самотужки, потихеньку

Візьмуть Дружечку новеньку

І в мою господу тиху

Привезуть мені на втіху:

Нехай буде молоденька,

Бо моя уже старенька.

Хто ж такая Дружка люба,

Що кохає дуже Чуба?

Знайте - ніде правди діти,-

То смушева шапка, діти.

[1893]

23

Є на світі чорна злюка,

Родом, кажуть, з Кременчука,

Як не брешуть язики.

Скрізь давно про неї знають

І прояві потурають

Хлібороби-земляки.

Мов гадюка, хвіст волочить,

Все лютує, зуби точить

Деревляним язиком.

Треба знать, як з нею жити!

Ви б злякались, любі діти,

Поховалися б притьмом.

Як ускочить в сад вишневий,-

Чи там буде цвіт рожевий,

Чи бур’ян, чи лобода,

Чи красоля чепурненька,

М’ята, рута зелененька,

Чи барвінок - всім біда!

А у полі... Мати, мати!

Як почне хвостом махати -

Хоч лягай та помирай.

Чи сіножать, чи пашниця,

Чи пахучая травиця -

Все їй треба, все їй дай.

Розпускає всюди славу,

Що спорудила отаву

Там, де все жило, цвіло;

І нема, нема нікого,

Хто б вкрутив їй носа злого,

Хоч і бачить все село.

Сплів я загадку в клубочок,

Покотив її в «Дзвіночок»,

А кінців не поховав!

І дізнались потихеньку,

Що я вигадку маленьку

Про косу скомпонував.

[1893]

24

Мати доні молодій

Огородик наділила.

Розкошує доня мила,

Каже неньці - тісно їй:

«В земляній сиджу коморі,

А коса моя надворі».

Хочу цей раз штуку втнуть:

Не скажу, як доню звуть;

Ви ж до загадки верніться,

Скраю пильно придивіться.

[1893]

25

Мале, забавненьке воно:

В дворі гуляє - в смішки грає,

Або підійде під вікно,

Стоїть і хлібця дожидає.

Буває із двора чкурне,-

Ловить його - смішна робота,

Або дивується дурне,

Що перед ним нові ворота.

Про його добренькі слова

Людськая приказка мовляє,

Що як ласкавеньке бува,

То від двох маток ласку має.

Колись-то запряже бичка

І привезе гостинців санки:

І маслечка, і молочка,

Або ще й сиру і сметанки.

«А ті ж гостинчики кому?»

Цікава дітвора спитає;

Або мені, або тому,

Хто цю загадку розгадає.

Одарка няня, що колись

Мене маленьким доглядала,

Мені, тихенько сміючись,

Цю саму загадку сказала.

Ловив, ловив довгенько я,-

Ніяк за хвостик не піймаю.

«Не знаю, нянечко моя,-

Сказав я їй,- не розгадаю».

«Не розгадав? - От тобі й на!

Ти, може, думаєш - курчатко,

Чи що? - промовила вона.-

Ні, мій голубчику,- телятко!»

26

У полі ріс і розвивався

Козачки Нефорощі син,

Всесвітнім став, з людьми спізнався,

Дивись - де хата, там і він.

Скрізь у господі порядкує,

Щоб добрим людям догодить;

Щодня по хаті він танцює,

Буває так, що аж курить,

Його усяка баба знає,

Та нам у баби не питать,

А вас загадочка питає,

Щоб знать самим, як його звать.

Весела загадка сміється,

Що із брехні спекла калач,-

Як свіжий - віником він зветься,

А як пристаріє - деркач.

27

Оттепер прийшла морока!

Білобокая Сорока

Десь далеко побула

І, гайсаючи по вітру,

Дуже загадочку хитру

На хвості нам принесла.

«Слухай,- каже довгохвоста,-

Загадка моя не проста,

Розгадай і не хитри.

Не між птахами літають,

А між вами проживають

Всім на диво дві сестри.

На світ разом народились

І ніколи не різнились,

Одинакові на вид.

Одна другу доглядає,

Одна другу обмиває,

Так як добрим сестрам слід.

Де одна, там друга буде,

І усюди добрі люди

Звикли бачить їх обох;

Як одна чого не вдіє,

Зараз друга підоспіє -

І пороблять діло вдвох.

Стануть їсти - знов любота:

Одна ложкою до рота,

Друга хлібець подає:

Одна другій догоджає,

А не так, як скрізь буває -

Се моє, а се - твоє.

Під сердитую годину,

Одна смиче за чуприну

І товченики дає.

Друга при такій дурниці

Коверзить біля сестриці:

На, мов, враже, і моє.

Одна робить все сміліше

І пошиє, і напише,-

Умудряється усяк;

Друга рада б, та не вміє,

Мов соромиться, не сміє,

Мабуть, їй судилось так».

Хто вони і як їх звати,-

Треба, діти, розгадати,

Щоб Сороці догодить;

А то тая джеркотуха

І всесвітняя брехуха

Нас і справді пристидить.

Не полуднував, не снідав.

Не вечеряв, не обідав,

Щоб Сороку вдовольнить.

Хоч набрався трохи муки,

А вгадав, що сестри - руки.

Так собі і запишіть.

3. АКРОСТИХИ

ХТО БАБА?

Сидить хитра баба аж на версі граба.

«Ой, не злізу з граба! - дурить діток баба,-

Вловіть мені тую курочку рябую,

А я подарую грушку золотую».

[1891]

ХТО ВОНА?

Лиха зима сховається,

А сонечко прогляне,

Сніжок води злякається,

Тихенько тануть стане,-

І здалеку бистресенько

Вона до нас прибуде,

Кому-кому любесенько,

А дітям більше буде.

[1891]

ХТО ХВАСТАЄ?

«Я таке, що всякий знає,

Бо на мене світ увесь

Ласо дуже поглядає».

Обізвався хтось і десь.

«Кращі, може, є від тебе,-

Одмовля чийсь голосок,

І приманюють до себе

Гарні очі і роток.

Роздивися, милий друже,

У кого краса видніш,

Шелестиш про себе дуже,

А мене кохають більш».

[1891]

ХТО СЕСТРА І БРАТ?

«Глянь на мене, вітрику, чи гарно прибралась?

Рано до схід сонечка росою вмивалась,

Є у мене листячко, пахучії квіти,

Чому ж мені, вітрику, ой чом не радіти?

Краще в полі нашому над мене немає,

Аж до моря славонька про мене літає,

Із моєї сипанки смачна страва буде,

Поливку і маслечко дадуть добрі люди!»

«Рівна, сестро милая, нам доля з тобою,-

Обізвався братічок десь за борозною.-

Скрізь по людях склалася і про мене слава,

Он і в полі, вітрику, кипить моя страва».

[1891]

ХТО РОЗМОВЛЯЄ?

«Ой я бідна удовиця,-

Стала хникать жалібниця,-

Он калина,- їй не так!

Кажуть, пісні їй складають,

А про мене забувають,

І ніхто ніде ніяк!..»

«Стій лиш! Слава не брехуха,-

Обізвалась джеркотуха,-

Розбирає, що і як!

От я славі догодила,

Кашку діточкам варила,

А тобі не вдасться так».

[1893]

4. КАЗКИ

ДУЛЯ

Весела казочка

I

Гуляло море на просторі,

З далекіх гір туман глядів,

Як свічечки, блищали зорі,

І місяць весело світив.

Була безсонная година;

Не спала ніч, ніхто не спав.

Не спала тихая долина,

Вітрець чубатий жартував,

Десь деренчав деркач горлатий,

Кигикав чайчин голосок,

Посвистував кулик дзюбатий,

Дзинчав комар, гудів жучок;

В гаю русалочки гуляли,

Вінок із квіточок плели,

Чогось на море поглядали

І, як голубоньки, гули.

Мов тая піночка легенька,

По морю казочка пливла;

Веселку хвилечка бистренька

Гулять на берег принесла.

Усі не спали, дожидали...

Вітрець підкрався і вхопив...

Не вгляділи і не вгадали,

Куди він казочку подів.

Всі засмутилися... На морі

Сердитий вітер розходивсь;

Туман закрив веселі зорі,

За хмару місяць закотивсь.

Деркач замовк і дзюбку стиснув,

Присіла чайка на піску,

Комарика жук лобом тріснув,

Кулик сховався в осоку.

Русалки ручками сплеснули

І на травицю полягли,

До серця ручки пригорнули,

Вінок сльозами облили.

II

В той смутний час збиравсь я спати,

Веселу думку колихав,

І, щоб голубоньку приспати,

«Кота» по-баб’ячий співав:

«Люлі, люлі, люлі,

Прилетіли гулі,

Сірий котик зледащів,

Колихати не схотів.

Люлі, люлі, люлі.

Коту дамо дулі,

Пошаную доню сам

І з перлами квітку дам».

Де взявсь котик: «Люлі!

Не хочу я дулі,

Буду доню колихать,

Буду пісеньку співать

Люлі, люлі, люлі,

Другим котам дулі;

Нехай донечка росте

І на щастячко цвіте».

Аж чую - щось зашелестіло

І у віконечко - тук-тук...

Я засміявсь: тю, розносило!

Се, мабуть, лобом тріснувсь жук.

І знов - тук-тук... Що за нахаба?

Дивлюсь у шибку - щось стоїть…

Чи дівчина воно, чи баба,

Чи хоче відьма настрашить?

Я прихилився у куточок:

«Чи відчинять,- шепчу,- чи ні?»

І чую - милий голосочок

Співає пісеньку мені:

«Через чужу долиночку

Вітрець мене котив.

Біля твого будиночку

Тихенько посадив.

Люблю я дуже сонечко,

А нічки не люблю,-

Відкрий мені віконечко,

Тебе я звеселю.

Гостинців повен клуночок

Тобі я принесла;

Сама я в подаруночок,

Для тебе розцвіла.

Дідусю-господарику,

На мене подивись!

Коханий мій дударику,

Подякуєш колись».

Забув я страх і відьму злую,

Віконце сміло розчинив,

На руки взяв веселку тую

І біля себе посадив.

Намітка темна покривала

Головку й личко... я відкрив...

Вона смутилась і мовчала,

Я рот роззявив і - зомлів...

Ніколи в світі поторочі

Такої я не сподівавсь...

І де були у вітра очі,

Що у такую закохавсь?

«Ну, так! - промовив я,- красуля!

От тобі й вийшло - дурень дід!»

Сиділа біля мене Дуля,

Так-таки Дуля, як і слід.

«На що ж ти, дочко, уповала?

Чого вітрець тебе приніс?»

Скривилась Дуля, плакать стала,

Присунулась під самий ніс.

«Не зневажай мене, мій друже!

В пригоді,- каже,- стану й я;

Все розкажу,- цікава дуже

Жартлива доленька моя».

Багато дива нашептала

Чудна веселочка моя;

Сміялася, за ніс щипала,

Щоб не дрімав і слухав я.

Підкравсь Морфей, божок щасливий,

На очі нищечком дмухнув,

Наслав мені той час лінивий,

І я незчувсь, коли заснув.

Минула ніч, і сонце встало,

Дивлюсь - веселочки нема;

Мені вже трохи жалко стало,

Що буде горювать сама:

«Де ж,- думав я,- невдатній діться?

Покликав би - не добіжу...»

До казки приказка годиться,

Тепер вам казочку скажу.

III

Жила-була в гаю Сорока.

Багато є Сорок дурних,

Моя ж крикуха білобока

Була на погляд краща всіх.

Не вродою вона пишалась,

Не тим, що трошки довгий хвіст,

Що в гарне пір’ячко прибралась,

А був один химерний хист:

Вона... диковина сказати -

Вона уміла дулю дать.

Всі птиці стали вихваляти,

Дулівочкою прозивать,

Була про неї всюди слава,

В своїй долині і чужій;

На що вже недотепна гава -

І та завидувала їй.

Сорока робить, як захоче,-

Таке вже щастячко, талан!

Надумається і стрекоче,

До себе кличе всіх мирян:

«Гей чуйте! Диво я придбала!

Не гайтеся, час дорогий!

Заморського чижа піймала -

Червоний чуб, хвіст золотий!»

Летять усі, щоб подивиться,

Регочуться, аж гай шумить:

Між листячком не чиж вертиться,

Сороча дулечка стирчить.

Раз на кумедію такую

Прийшлось Жар-птиці прилетіть;

Побачила дурницю тую,

Сороку стала так страшить:

«Гляди, сестричко, ти чіпляєш

Дурненькі груші на вербі;

Колись ти не чижа піймаєш,

А вхопиш облизня собі.

Он бовваніє ліс дубовий,-

До нього недалекий світ;

Там чарівник живе бідовий,-

По прізвищу він Самоцвіт.

Шовкове пір’я, срібні крила,

Ніс золотий, як жар горить;

Страшенна, невідома сила,

Як свисне - листя шелестить.

Нехай не плаче доля тиха,

Дурної дулі не складай,

Наткнеться він - наробить лиха,

Тоді, голубонько, прощай!»

Сорока реготаться стала:

«Ет, не такий страшний той біс,

Як ти його намалювала,-

Суну й йому під самий ніс!»

Сорока справді невгавала;

На що їй милий той покой!

Гостей уп’ять навербувала,

І вийшов сміх, та вже не той.

Якраз в той час, мов нарочито,

І чарівник туди попав;

Він настовбурчив хвіст сердито,

Як свиснув - всіх перелякав:

Таку, мовляли, вилив кулю,

Що й досі всім вона страшна:

Перевернув Сороку в Дулю,

Так і осталася вона.

Про неї слава не пропала,

І з того часу по сей час

Поганим знаком Дуля стала

По всіх усюдах і у нас.

Не спить і досі зло сороче:

Сороці тільки Дулю дай.

Стрекоче, скаче, биться хоче,

Старовини, мов, не чіпай.

Недолюбляють Дулі й люди:

На сміх туленик, а суни -

Хуртовина велика буде -

Така, що й боже борони!

Все розказав я на потіху,

І казочці моїй кінець.

Моторним дітям - торба сміху,

Мені - солодкий буханець.

[1891]

ПОЧАТОК НЕВИКІНЧЕНОЇ КАЗКИ

Ой слухайте, діточки,

Дівоньки й хлоп’ята,

Розкажу вам казочку,

Мої лебедята!

Десь то море синєє

Дуже зашуміло,

До нас тую казочку

Вітром докотило.

Мені тую казочку

Судилось піймати,

Щоб слухняним діточкам

Її розказати.

А любії діточки

Мене пошанують,

Медом солодесеньким

Гарно почастують,

Присмачками всякими

Добре нагодують,

Ще й грошей калиточку,

Може, подарують.

Возьму грошеняток я

Повнісіньку жменьку -

На базар ранесенько

Піду потихеньку:

«Ну лиш,- гукну,- слухайте,

Шевці, кравці-ланці!

Давайте з підківками

Дорогі сап’янці,

Гарний брилик з стьожкою,

Штани з оксамиту,

Пояс каламайковий,

З вильотами свиту!

Приберусь гарнесенько,

У боки возьмуся,

Моргну вусом сивеньким

Та ще й засміюся!

Обізвусь до парубка,

Щоб мені, старому,

Поміг підтанцьовувать,

Наче молодому:

«Труси мене, парубче,

Щоб гроші бряжчали,

Щоб любії діточки

Мене шанували!»

Гроші у калиточці

Будуть брязкотіти,

А любії діточки

Стануть розумніти;

Потім мої соколи

Та й повиростають

І мене, старенького,

Іноді згадають...

Так слухайте ж, діточки,

Дівоньки й хлоп’ята,

Розкажу вам казочку,

Мої лебедята!

Як був собі дід та баба,

Жили вони біля моря,

Самі собі у землянці -

Довго-довго - годів з тридцять,

Дід волоком рибу ловив,

Баба пряла куделицю.

От закинув раз дід волок -

Витяг тільки самий…²

Він закинув волок вдруге,

Витяг - вп’ять нема нічого.

Дай закину, каже, ще раз...

Витяг - гульк: аж рибка б’ється,

Не простая - золотая.

Плаче рибка та голосить,

Мов людина вимовляє:

«Ой дідусю, голубчику!

Не псуй мене, пусти мене,

Стану тобі у пригоді,

Відкуплюся чим захочеш!»

Дід роззявив рот, злякався...

Він рибалкою відколи,

А не бачив сього дива

І не чув, щоб коли рибка,

Як людина говорила.

От пустив він тую рибку:

«Пливи собі, рибко, з богом!

Мені викупу не треба.

Гуляй собі в синім морі,

Згадуй мене, старенького!»

Вернувсь старий до старої.

Став казать їй про се диво:

«Я се, було, піймав рибку,

Та ще яку, бабо, рибку!

Не простую - золотую.

Як людина, тая рибка

Далебі що розмовляла!

Та як вона голосила,

Прохалася, сердешная:

«Такий-сякий, дідусику,

Пусти мене,- каже,- в море,

Я тобі в пригоді стану,

Возьми з мене, що сам знаєш!»

Ну й що мені з неї взяти?

Не посмів я, пустив її -

Нехай знає мою добрість!»

Розсердилась лиха баба,

Лає діда, проклинає:

«Бодай тебе, старий дурню!

Як-таки пустити рибку

Та й не взять за те нічого?

Хоч би випрохав корито:

Бач, он наше розкололось!»

Дід почухав потилицю

Та й поплівся до берега.

Дивиться - гуляє море;

Став він кликать тую рибку,-

Вийшла вона, питається:

«Чого тобі, діду, треба?»

Дід поклонивсь і так каже:

«Ой рибонько, голубонько!

Лає мене стара моя,

Не дає мені дихнути:

«Нащо,- каже,- сякий-такий,

Відпустив ти тую рибку!

Хоч би випросив корито,-

Наше, бачиш, розкололось».

Так осе я, рибко, й теє...

Ізмилуйся, голубонько!»

«Не журися,- каже рибка,-

Іди собі, діду, з богом.

Буде в вас нове корито!»

Вернувсь дідусь до господи,

Дивиться - нове корито...

_______________

ПРИМІТКИ

Цей розділ, що складається з віршів, загадок, акростихів, казок, більш ніж всі інші, має характер вибраного, оскільки серед творів для дітей є чимало написаних «на злобу дня», творів релігійно-моралізаторського змісту, що не мають ширшого художнього значення і нічого не додають до творчого обличчя письменника. Лише загадки й розгадки подані повністю, оскільки вони майже повністю грунтуються на народній творчості.

ДУЛЯ (ВЕСЕЛА КАЗОЧКА)

Вперше надрукована в журналі «Дзвінок» (1891). Під такою ж назвою («Дуля, новая сказка капитана Бонвиван») Л. Глібов опублікував її російський варіант, видавши окремою книжечкою в Чернігові в 1879 р.

ПОЧАТОК НЕВИКІНЧЕНОЇ КАЗКИ

Вперше опублікована в збірці творів Л. Глібова 1904 р. Перші 56 рядків - оригінальні; друга частина - досить близький переклад пушкінської казки «Сказка о рыбаке и рыбке».

_______________

Леонід Іванович Глібов

ТВОРИ ДЛЯ ДІТЕЙ

323

Друкований текст для вичитування взято з:

Леонід Глібов. Байки і вірші. Київ, видавництво«Радянський письменник», 1959

Відмінна якість:

електронний текст книги повністю відповідає друкованому оригіналу!

© Оцифрування, вичитування, правка, форматування і оформлення тексту: OpenBook, 2019

© Електронна бібліотека

класики української та світової літератури «Відкрита книга»

2019

¹ - Тут і далі в квадратних дужках позначено рік першої публікації твору за життя автора.

² - Одне слово тут не розібране.